Хайнрих Ман
Младостта на крал Анри IV

Превод от немски: Цветана Узунова-Калудиева, 1972

chitanka.info

I
Пиренеите

Родът

Момченцето беше малко, планините бяха огромни. То се провираше от пътека към пътека през гъстите папрати, които ухаеха, огрени от слънцето, и го разхлаждаха, когато се излегнеше сред тях. Скалата беше издадена напред, а отвъд бучеше водопадът, който сякаш се сгромолясваше от небесната вис. Да обгръща с поглед гъсто обраслите с гори върхове със своя остър поглед, който откриваше дори дребна сива козичка върху някой камък далеч отсреща между дърветата! Да рее поглед в дълбоката трептяща небесна синева! Да вика високо с ясен, омаян от щастие глас! Да тича бос, да не се спира нито за миг на едно място! Да диша, да къпе отвътре и отвън тялото си в топлия ефирен въздух! Това бяха първите грижи и радости на момчето, чието име беше Анри.

То имаше малки приятели, които бяха не само боси и гологлави като него, но и окъсани и полуголи. И те миришеха на пот, на билки и на дим като него; и макар да не живееше като тях в някоя колиба или пещера, на него му беше приятно, че мирише като тях. Те го учеха да лови птици и да ги пече. Заедно с тях той препичаше хляба си между топли камъни и го изяждаше, като го натриваше преди това с чесън. Защото, който яде чесън, израства голям и ще бъде винаги здрав. Другото средство беше виното — те го пиеха от каквото им попадне. Имаха го в кръвта си — и малките селски деца, и родителите им, и цялата страна. Майката бе поверила Анри на една роднина и на един възпитател, за да израсне като децата от народа, макар че и тук, горе, живееше в дворец, който наричаха Коарац. Страната се наричаше Беарн. Планините бяха Пиренеите.

Езикът, който говореха тук, беше гърлен, с много гласни, с търкалящо се „р“. Когато й дойде времето да роди, майка му бе запяла по волята на дядото една песен, за да призове помощта на божията майка. Adjudat me a d’aqueste hore.[1] Това беше местното наречие и приличаше много на латински. Затова за момчето не беше никак трудно да се научи да говори латински, само да говори. Дядото беше забранил да го учат и да пише; впрочем за това имаше достатъчно време, той беше още малък.

Старият Анри д’Албре умря долу в своя дворец в По, докато малкият Анри говореше латински в Коарац, катереше се из горите подир дребните диви кози, наричани тук изарди, които все не можеше да достигне; и може би последният хрип, излязъл из гърлото на стареца, бе съвпаднал с някой радостен вик на детето, докато то се къпеше заедно с момчетата и момичетата в потока под големия водопад, който така хубаво пръскаше на всички страни.

Той изпитваше безкрайно любопитство към телата на момичетата. Начинът, по който те се събличаха и движеха, говореха и гледаха, всичко това ги превръщаше в съвсем различни същества от него, а особено формите на краката, хълбоците и раменете им. Една от тях, чиито гърди вече се бяха оформили, го изпълваше с въодушевление и той реши да се бори за нея. Скоро разбра, че това действително беше необходимо; защото всъщност тя съвсем нямаше намерение да си избере него — предпочиташе едно по-голямо, високо израсло момче, с хубавичко глуповато лице. Защо беше така, Анри не се питаше; може би тези хубави същества въобще не се замислят много-много, той обаче знаеше какво иска.

Затова малкото момче предизвика по-голямото на състезание — кой от двамата ще успее да пренесе момичето през потока. Потокът не беше дълбок, но имаше много водовъртежи и гладки камъни, които се отъркулваха изпод нозете, щом човек стъпеше невнимателно върху тях. Съперникът му веднага се подхлъзна и момичето щеше да падне заедно с него, ако Анри не я беше подхванал. Той познаваше всяко местенце във водата и пренесе момичето, напрягайки всичките си сили, защото тя бе по-тежка от него — малкото слабичко момченце. На оттатъшния бряг той я целуна по устата и тя, изненадана, не го отблъсна, а той каза, като се изпъчи:

— През потока те пренесе Беарнският принц.

Селското момиче погледна дребното му възбудено личице и прихна в смях, от който неговото сърце се сви до болка, ала той не се обезсърчи. В същия миг тя се спусна към злополучния си обожател, а Анри извика подире й:

— Aut vincere, aut mori![2]

Това бе една от поговорките, на които го учеше неговият възпитател; Анри смяташе, че ще постигне много с нея. Последва обаче ново разочарование, защото малките селянчета не ги беше еня нито за това, че той е принц, нито че знае латински. Да побеждаваш и да умираш — за тях бе еднакво непонятно. Затова му остана да стори само едно. Той нагази отново в потока и нарочно цопна във водата още по-несръчно, отколкото другото момче преди малко. Погледна глуповато и започна да куцука като неудачника, като ругаеше с приличен на неговия глас и му подражаваше така успешно, че всички се разсмяха на шегата. Бе принудил дори прелестната девойка да се разсмее!

След това Анри бързо се отдалечи. Беше само четиригодишно момче, а вече се стремеше към успех. Макар че го бе постигнал, в гърдите му бушуваха различни чувства. Задоволеното му желание за мъст не можеше да изтрие спомена. Плахият копнеж не отстъпи, въпреки самоуверената му дързост.

Майка му го извика да се върне у дома и през първите дни той говореше само за девойката. Междувременно дядо му беше умрял и той никога вече нямаше да го види. Според него обаче много по-страшно беше това, че момичето му беше далеч и нямаше право да дойде при него.

— Изпрати да я доведат, мамо, аз искам да се оженя за нея! Тя е по-голяма от мен, но нищо, аз ще порасна.

Но ето че първите нови впечатления неочаквано заличиха прежните му чувства. Той видя младата придворна госпожица на своята майка.

В двореца в По живееше малък кралски двор, почти едно разширено семейство. Старият Д’Албре бе провинциален благородник. Дворецът му беше здрава крепост, а напоследък той го беше благоустроил и разкрасил. От балкона се виждаше дълбока долина, покрита с лозя, маслинови дръвчета и гори, които радваха окото, а сред тях се провираха блесналите на слънчева светлина завои на реката и още по-назад бяха Пиренеите.

Планината се издигаше като непрекъсната верига, величествена като никоя друга, обрасла с гори чак до небето, и радваше погледа, който я обгръщаше щастлив, особено погледа на владетеля й. Старият провинциален благородник владееше земите отсам Пиренеите заедно с простиращите се в подножието на планината долини и предхълмия и с всичко, което растеше там — плодове, добитък и хора. Той притежаваше най-южния край на Западна Франция — Беарн, Албре, Бигора, Навара, Арманяк; цялата стара Гасконска земя. Той се наричаше крал на Навара и щеше да бъде подвасален само на краля на Франция, ако онзи бе съумял да обедини в ръцете си цялата власт. Защото от дълго време насам кралството бе разединено между католици и протестанти, и то във всичките си краища. Това бе прекрасна възможност за провинциалните владетели като Навара да си извоюват самостоятелност и да отнемат с оръжие от съседите си всичко, което можеха, дори и само някой обрасъл с лозя хълм.

Ала из цялата страна плячкосваха и убиваха в името на двете враждуващи религии. Тук различието във вярата беше жизнен въпрос за всички, тези различия превръщаха в смъртни врагове хора, които инак нищо не разделяше. Няколко думи, особено думата „литургия“, оказваха такова силно въздействие, че брат намразваше брата си и преставаше да бъде негова кръв. Съвсем естествено беше да викат на помощ швейцарци и немци. Достатъчно беше само те да изповядват същата вяра и в зависимост от това дали ходеха на литургия, или не, бяха за предпочитане пред друговерския сънародник и получаваха правото да грабят и да опустошават.

Поне за владетелите религиозната непримиримост на цялото население бе от полза. Независимо от това дали споделяха, или не тяхната вяра, те можеха в името на религията да разширяват земите си с разбойнически набези или поне, застанали начело на малките си незаконно създадени армии, да водят доста приятен живот на чужд гръб. За някои хора гражданската война се бе превърнала в занаят, макар почти всички да губеха от нея. Оставаше им поне вярата.

Старият Д’Албре беше добър католик, ала съвсем не бе краен. Той никога не бе забравял, че и протестантските му поданици раждат деца, които щяха да станат полезни работници, щяха да обработват земята, да плащат даждие и да умножават богатствата на страната и на нейния владетел. Затова той ги оставяше спокойно да посещават протестантските проповеди, а войниците му пазеха еднакво и пасторите, и капеланите. Навярно той си мислеше, че все по-нарастващият брой на тези реформирани протестанти, наричащи се хугеноти, беше по-скоро от полза, отколкото от вреда за неговата самостоятелност, тъй като парижкият двор бе твърде много католически настроен. Сам той беше просто един от онези феодални владетели, които открай време бяха правили всичко възможно, за да не допуснат френският крал да стане твърде могъщ. В последно време те се възползуваха от хугенотите, тези застъпници на младата свежа вяра, които познаваха отблизо истинския бог, но това не ги бе направило по-отстъпчиви.

Хугенотите бяха бунтари както срещу светската, така и срещу духовната власт. Дори и в земите на Беарн селяните вече бяха настояли да им покажат къде в библията пише, че трябвало да се плащат данъци. Не пишеше ли там, нямаше да плащат! Така или иначе старият Д’Албре умееше да се справя със своите поданици, защото беше замесен от същото тесто като тях. Те обичаха да говорят големи приказки, но действуваха винаги, както им диктуваше разумът. Сражаваха се добре, но не забравяха каква изгода все пак може да им донесе това.

Старият Д’Албре носеше барета на главата си като всички тях, когато не се налагаше да надене шлем и доспехи, и обичаше страната си, както обичаше себе си, обичаше именно тази заобикаляща го земя, която можеше да обгърне с очите и с всичките си сетива. Когато дойде време да се появи на бял свят внук му Анри, той се погрижи това да стане в двореца му в По, та се наложи дъщеря му Жана да прекъсне едно свое пътуване. Той не се задоволи само с това тя да пее по време на раждането песента на местния диалект — adjudat me a d’aqueste hore, — за да не бъде внук му малодушен. Щом момченцето се роди, той му подаде да помирише виното на тяхната земя и позна в него собствената си плът и кръв по това, че детето поклати глава, и побърза да натърка веднага устничките му с чесън.

Тъй като след две момчета, на които не бе отредено да живеят, последното дете все пак остана най-после живо, старецът завеща всичките владения и титлата си на своята дъщеря. Сега вече Жана стана кралица на Навара. Нейният съпруг, Антоан Бурбонски, беше военачалник на краля на Франция като негов далечен роднина и генерал. Той почти винаги беше в поход. Жана го бе обичала много, докато той започна да търси други жени; но тя никога не бе свързвала надеждите си с него, още повече че му бе съдено скоро да умре. Тя имаше много по-големи стремежи и амбиции, отколкото можеше да си позволи той; нейната майка бе родна сестра на Франц[3] Първи — кралят, който бе загубил битката край Павия срещу крал Карл Пети; ала той бе успял да разшири значително владенията на френската корона вътре в страната.

Затова Жана д’Албре се чувствуваше извънредно важна дама и притежанието на земите Беарн, Албре и Навара, които образуваха нейното кралство, не я задоволяваше. Царуващият по това време крал на Франция от рода Валоа имаше четирима живи сина и за страничната роднинска линия на Бурбоните не съществуваше никаква вероятност да се доберат скоро до властта. Въпреки това Жана има дързостта да предскаже на своя син Анри най-голямо бъдеще — за което по-късно мнозина си припомняха с удивление, сякаш тя бе притежавала ясновидски дарби. А тя просто беше много честолюбива. Болезненото честолюбие бе превърнало нежната жена в непреклонен характер и по-късно това наследено от нея качество неотклонно насочваше съдбата на сина й.

Щом прибра малкия си син отново при себе си, тя най-напред се зае да го запознае с историята на рода им. Не обръщаше внимание на това, че той се притискаше всякога, когато му се удадеше случай, към хубавата госпожица от нейната свита, или че изтичваше бос, както в планината, при децата на улицата, изпълнен с любопитство към загадъчните момичета.

Жана не беше заета със заобикалящата я действителност, главата й беше пълна с мечти, както става при жените със слаби бели дробове. Тя прехвърли майчински ръка през рамото на Анри, който би предпочел да подскача наоколо като малко козле; другата й ръка бе прегърнала по-малката му сестричка Катерина. Кралица Жана приведе нежно бледорусата си глава между своите две деца. Лицето й беше тясно и с тънко изрязани черти, доста бледо, а веждите се движеха болезнено над тъмните очи, по челото й вече се бяха очертали леки бръчки и ъглите на устните й бяха започнали да увисват надолу.

— Ние скоро ще заминем за Париж — каза тя. — Защото трябва да разширим пределите на страната си. Аз искам да прибавя към нея и испанската част на Навара.

Малкият Анри попита:

— Защо тогава не си я вземеш? — И веднага се поправи: — Нека татко да я завоюва!

— Кралят в Париж е в приятелски отношения с краля на Испания — обясни майка му. — Той дори няма да попречи на испанците да ни нападнат.

— Но аз ще им попреча! — възкликна веднага Анри. — Испания е мой враг и ще си остане враг! Защото те обичам! — рече пламенно той и целуна Жана.

От умиление в очите й се появиха сълзи и капнаха върху полуразголената й гръд, която малкият й син галеше, сякаш искаше да я успокои.

— Нима моят татко винаги ще се подчинява на краля на Франция? Аз няма да правя така! — увери я ласкателно той, защото знаеше, че това й е приятно.

— Мога ли и аз да дойда с вас? — помоли се малката сестричка.

— Нека и госпожицата дойде с нас! — настоя Анри.

— Ще бъде ли нашият мил татко там при нас? — попита Катрин.

— Може би ще идва и при нас — промълви Жана и стана от стола си с права облегалка, за да няма нужда повече да отговаря на въпросите на децата.

[1] Подкрепи ме в този час. — Б.пр. ↑

[2] Победи или умри (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Франсоа I (1515–1547) на френски François I. — Бел. Dave ↑

Пътуването

Малко по-късно кралица Жана премина към протестантската вяра. Това беше значително събитие — не само за нейната малка страна, която тя се стремеше според силите си да направи протестантска. То укрепи боевия дух и влиянието на новата религия навред. А тя го бе сторила, защото нейният съпруг Антоан събираше както в кралския двор, така и по време на походите си все повече любовници край себе си. Тъй като преди това той беше протестант и от слабост отново бе приел католическата вяра, тя стори обратното. Възможно е да бе променила вярата си от благочестивост, но най-вече като предизвикателство към неверния й съпруг, към кралския двор в Париж, към всички, които я обиждаха или й се изпречваха на пътя. Нейният син трябваше да стане някога велик владетел и това той можеше да постигне само като застане начело на протестантските армии — болезненото честолюбие на майка му разбра това твърде рано.

Когато най-после наближи времето да заминат за Париж, Жана прегърна сина си и каза:

— Ние заминаваме, но ти не бива да мислиш, че това ще бъде удоволствие. Защото ще пристигнем в един град, където почти всички са против нашата вяра и против нас. Недей никога забравя това! Сега ти си на седем години и можеш да разсъждаваш. Спомняш ли си, че вече ходихме веднъж в кралския двор? Тогава ти беше съвсем малък и не си спомняш. Може би баща ти би си го припомнил, ако не бе забравил и потъпкал толкова много от онова, което е било някога.

Тя потъна в горестен размисъл. Той я подръпна заръката и попита:

— И какво се случи тогава в двореца?

— Тогава покойният крал беше още жив. Той те попита би ли желал да бъдеш негов син. Ти му посочи баща си и му отговори, че това е господин баща ти. Тогава покойният крал те попита не би ли желал да станеш негов зет. Ти отвърна „разбира се“ и оттогава в кралския двор те представят като годеник на кралската щерка; те искат да ни впримчат по този начин. Казвам ти това, за да не вярваш на всичко и да не им се доверяваш.

— Чудесно! — възкликна Анри. — Значи аз имам жена; и как се казва тя?

— Марго. Тя е дете като тебе и не би могла още да мрази и да преследва религията. Въпреки това аз не вярвам, че ти ще се ожениш за Маргарита Валоа. Нейната майка, кралицата, е твърде зла жена.

Анри забеляза как лицето на Жана се промени, когато спомена името на френската кралица. Той се изплаши и това даде силен тласък на въображението му. Той видя в мислите си една ужасна, нечовешки разкривена физиономия, една лапа с извити остри нокти, една дебела тояга и попита:

— Тя вещица ли е? Може ли да прави магии?

— Много би желала да може — потвърди Жана. — Но не това е най-страшното.

— Да не би да бълва огън? Или яде деца?

— И двете; ала не всякога успява. Защото, за наше щастие, бог е наказал лошавината й с глупост. Сине мой, ти не бива да казваш за всичко това никому нито дума.

— Ще запазя всичко за себе си, мила моя мамо, и ще внимавам какво правя, за да не ме изяде тя.

В този миг той бе изцяло погълнат от своите представи и затова не можеше да си помисли, че би могъл да ги забрави, както нямаше да забрави и думите на майка си.

— Дръж преди всичко здраво за истинската вяра, на която съм те научила! — каза Жана развълнувано и същевременно заплашително; момчето отново се изплаши и този път по-дълбоко.

Това беше първото нещо, което Анри чу от своята майка Жана д’Албре за Катерина Медичи; след това действително заминаха.

Най-отпред пътуваше една голяма стара каляска, облечена с кожа, където седяха възпитателят на принца, на име Ла Гошри, двама пастори и неколцина лакеи. После следваха шестима въоръжени ездачи, все протестантски благородници, след тях — подплатената с червено кадифе кола на кралицата, в която седеше Жана заедно с двете си деца и с три придворни дами. Кортежът завършваше пак с ездачи — придворни „от вярата“.

В началото на пътуването всичко си беше като у дома — и езикът, и лицата на хората, и местността, и яденето. Анри и малката му сестричка Катерина разговаряха през прозореца със селските деца, които подтичваха на известно разстояние подир колата. Поради юлската горещина колите останаха затворени. Няколко пъти нощуваха все още в собствената страна, също и в Нерак, втората кралска резиденция; там цялото протестантско население се събра вечерта около тях, пасторите четоха проповеди, пяха псалми. Известно време пътят им минаваше през Гийена, някогашната Аквитания, чийто главен град бе Бордо и където наместникът на френския крал бе Антоан Бурбонски, съпругът на Жана. А след това навлязоха в чужда земя.

Пред тях се разкриха земи, за които едно дете от Пиренеите дори не бе и сънувало. Как бяха облечени хората тук! И как приказваха! Разбираха ги, ала не можеха да им отговарят. Реките тук не бяха пресъхнали, както беше редно през лятото. Не виждаха вече маслинови дървета, дори и дребни магаренца срещаха все по-рядко. Вечерта кортежът се оказа сам сред непознати и протестантите поставиха стражи пред вратите, защото не можеха да се доверяват на местните католици. Предишния ден пасторите се бяха опитали да прочетат своята проповед, ала превишаващият ги по численост враг ги бе разгонил от голия молитвен дом, който се издигаше далече пред портите на града; кралицата на Навара също бе принудена да избяга набързо с децата си. Толкова по-голяма беше радостта им, когато намериха в едно населено място преобладаващо мнозинство от едноверци. Те посрещнаха Жана като пратеница на религията, очакваха я, защото вестта за нейното пристигане бе дошла много преди това, всички искаха да видят децата й и тя трябваше да ги покаже на народа, вдигайки ги високо нагоре. Пасторите проповядваха, хората пееха псалми, подредиха празнична трапеза.

Пътуваха вече осемнадесет дни, когато прекосиха Лоара край Орлеан. Заобиколиха града, въоръжени хугеноти приближиха конете си колкото можеше повече до кралската карета и стесниха още по-плътно кръга около нея, когато пристигнаха пратениците на френската кралица. Това бяха придворни, които учтиво приветствуваха Жана, ала й бяха довели лична охрана от католици и настояха те да яздят по-близо край колата, отколкото хугенотите. Хугенотите, от своя страна, нямаха намерение да отстъпят и се завърза ръкопашен бой. Малкият Анри се подаде през прозореца и насърчаваше своите на собствения си и на техния език и другите не можеха да го разберат. Излял се като от ведро дъжд разтърва биещите се, те се разсмяха по неволя и отново станаха учтиви. Небето виснеше мрачно над непривичните за децата тополи, които шумоляха под напора на вятъра. Тук беше хладно и през август и някак си зловещо.

— Какви са тези черни кули, мамо, и защо горят?

— Слънцето залязва зад двореца Сен-Жермен, където отиваме, дете мое. Там живее кралицата на Франция. Нали помниш всичко, което ти казах, и какво ми обеща?

— Помня всичко, мила майко.

Първи срещи

Така още отначало той се прояви като малко петле, горд и нападателен. Наистина най-напред срещаше само слуги, ала те го разделиха от майка му и само възпитателят му остана в стаята при него, а после им поднесоха месо, толкова много месо! Когато и на другия ден не им предложиха нищо друго за ядене, той настоя да му поднесат от родните пъпеши, на които тъкмо беше времето сега. Разплака се, не яде нищо и за да се успокои, го изпратиха в градината. Дъждът най-после беше спрял.

— Искам да отида при мама. Къде е тя?

Отговориха му:

— При мадам Катерина — и той се изплаши, защото знаеше, че това е кралицата. Не запита повече нищо.

Беше облечен в най-хубавите си дрехи, подир него вървяха двама господа, възпитателят му Ла Гошри и Ларшан, беарнски благородник. На една поляна насреща му се зададоха три други момчета, следвани също от свита, ала по-многобройна. Анри веднага забеляза, че те не се държаха като момчета, които са излезли да играят, особено най-големият поклащаше бедра и носеше главата си високо изправена, сякаш беше възрастен дворянин; бялата му барета беше украсена с пера.

— Господа — попита Анри назад, — що за птица е тоя?

— Внимавайте! — пошепнаха те. — Това е кралят на Франция.

Сега двете групи се спряха една срещу друга, младият крал стоеше срещу малкия Наварски принц. Той се беше спрял и изчакваше Анри да се приближи. Анри не бързаше, за да го разгледа. Не само баретата на Карл[1] Девети беше бяла, той целият беше облечен в бяло. Около врата си носеше бяла надиплена яка, лицето му сякаш излизаше направо от нея и той беше полуизвърнал глава, та погледът му сякаш идваше отстрани. Той като че говореше едновременно хитро и тъжно:

„Теб вече те познавам. Твърде неприятно е, дето трябва да ви познавам всичките.“

Анри усети, че започва да му става весело за пръв път, откакто бе дошъл тук. Беше готов да се изсмее с цяло гърло, ала зад него още веднъж му пошушнаха:

— Внимавайте!

Тогава седемгодишното момче застана пред дванадесетгодишното и най-напред изпъчи гърди, после се наведе доземи и описа полукръг с дясната си ръка над земята. Повтори това упражнение от двете страни на краля и накрая дори и откъм гърба му, та неколцина от придворните господа се разсмяха. Другояче постъпи Ларшан, придворният от свитата на Жана; той подви коляно пред Карл и заяви:

— Ваше величество! Наварският принц не е виждал още велик крал.

— Той самият никога няма да стане велик крал — изрече Карл и щом думите се отрониха от устата му, той веднага я стисна здраво под месестия си нос.

Това разяри Анри; топлите му и приветливи очи засвяткаха и той извика:

— Дано не ви чуе майка ми, пък и вашата, която управлява вместо вас!

Думите бяха твърде пренебрежителни, за да бива да ги чуе един крал; господата зад Карл Девети се сепнаха. Той пък само притвори очи; в този миг Карл запомни нещо за цял живот.

Анри веднага се успокои и непринудено се обърна към двете други момчета:

— А вие какво? — попита ги той насърчително, защото те му се сториха някак си странно смутени.

Причината за това беше, че той не бе получил още изискано възпитание.

— Мен ме наричат „монсеньор“ — каза първият от двете по-малки момчета, който сигурно беше връстник на Анри. — Това е моята титла, защото аз съм по-големият от братята на краля.

— Аз пък се казвам просто Анри.

— Ами! И аз също! — възкликна монсеньор буйно като дете и двамата се изгледаха внимателно.

— Нямате ли тук пъпеши? — попита Анри, за да стигне веднага до целта.

По-малкият от кралските братя се разсмя на думите му като над някаква шега. Не беше трудно да се разбере, че това дете рядко биваше шумно и щастливо.

Високо горе над главите на децата се издигаше короната на едно дърво, откъдето се обади птица и трите момчета извърнаха лица нагоре. После те видяха, че кралят бе продължил пътя си заедно с господата подир него. Двамата придружители на Наварския принц разговаряха с господата от френския двор и вниманието им бе отклонено. Анри прошепна:

— Ще трябва да си събуем обувките.

Той начаса го стори и се покатери по дървото. Стигнал под короната, заяви на двете други момчета:

— Аз ей сега ще изчезна. Вие май не смеете?

И когато клонакът наистина го закри изцяло, те все пак не искаха да останат назад, скриха обувките си в храсталака и го последваха по ствола на дървото. Анри им обясни:

— Тук не могат да ни открият. Ще ни търсят навред, а през това време вие ще ме заведете вече знам къде. Не! Недейте бърка в гнездото! Нима не виждате, че птиците са с жълти човки? Такива вият гнезда пред моя прозорец у дома в По.

Неколцина от придворните господа се върнаха обратно, огледаха се на вси страни, посъветваха се нещо и поеха в друга посока. Трите момчета веднага слязоха от дървото и най-после Анри се озова на уговореното място — в един бостан. Желаните плодове лежаха върху черната пръст, той седна, зарови ръце и босите си крака в земята и възкликна тихо:

— Колко е хубаво тук!

Защото въздухът ухаеше на билки и треви, той ги предвкусваше, усещаше ги върху устните си: лук, салата, чесън.

— Ами вие? — попита той.

Те стояха прави и поглеждаха полузаровените си в пръстта крака.

— Пръстта е мръсна — отвърнаха и двамата.

А през това време Анри вече беше открил един градинар. Простичкият човек искаше да се скрие на сигурно място, щом позна принцовете. Анри му подвикна:

— Ела насам или зле ще си изпатиш!

Тогава нещастният глупчо се приближи, приведен одве.

— Извади си ножа! Разрежи най-узрелия пъпеш!

Чак след като изяде половината, той заяви, че пъпешът е воден и не е сладък.

— Този ли е най-хубавият, който имате?

Момъкът се извини, че били паднали твърде много дъждове.

Анри рече:

— Прощавам ти.

После продължи да разпитва градинаря за градината му и как живее, като не преставаше да яде.

— Можеш да дойдеш в Навара — рече накрая той, — там ще ти дам да се наядеш с пъпеши! Не гледай така глупаво! Нима не знаеш какво е Навара? Това е една страна, по-голяма от Франция. И пъпешите ни са по-големи.

— Като твоя корем! — заяви другият Анри, когото наричаха монсеньор. Защото непознатият му братовчед бе изял сам целия пъпеш.

— Дали да изям още един? — дори попита той.

— Лакомник! — подхвърли Анри Валоа, ала зле щеше да си изпати.

Анри Бурбонски извика:

— Ей сега ще ти ритна един в задника! — и в същия миг измъкна крака си от пръстта.

Преди още да се изправи, другият побягна и малкото му братче го последва разплакано.

Анри беше излязъл победител.

Край него подскочи зайче, той се спусна подире му. Зайчето се скри, той отново го подгони, ала не успя да го хване. Момчето вече се задъхваше от тичането.

— Анри!

Пред него стоеше малката му сестричка заедно с едно друго момиче. То беше по-голямо от Катерина, приблизително на неговата възраст. Той можеше да си представи кое е момичето, ала в първия миг не успя да каже нищо от изненада. Малката му сестричка обясни:

— Ние дойдохме. Марго беше любопитна да те види.

— Винаги ли сте толкова мръсен? — попита Маргарита Валоа, сестрата на краля.

— Исках да си хапна пъпеш — отвърна той и се засрами. — Чакайте, и на вас ще ви дам един.

— Благодаря, това е невъзможно.

— Разбирам. Може да си изцапате красивата рокля.

Тя се усмихна, защото си помисли:

„И лицето си. Аз съм гримирана. Но този селяк не може да разбере това!“

Какво момиче! Той никога не бе виждал друго като нея. Неговата малка Катрин, която той толкова много обичаше, му се струваше до тази девойка като някоя гъсарка, макар че бе облечена в празнична премяна. Цветът на лицето на Маргарита напомняше рози и карамфили, дори и те можеха да й завидят. Бялата й рокля бе впита в тялото до кръста и оттам започваше да се раздипля нашироко и силно колосана, блестяща от златна везба и пъстри камъни. Обувките й също бяха бели, по тях бе полепнала малко пръст. Неочаквано Анри се поддаде на порива си; коленичи и отстрани с устните си пръстта от обувките й. После се изправи и рече:

— Ръцете ми не бяха достатъчно чисти.

В същия миг гласът му прозвуча нелюбезно, защото момичето се усмихна високомерно. Той дръпна сестра си настрана и й пошушна, ала другата сигурно можа да го чуе:

— Ей сега ще й повдигна роклята, за да разбера дали има крака като всички други момичета.

Усмивката замръзна върху лицето на малката принцеса. Той добави:

— Носът й е твърде дълъг. Катрин, можеш да си я отведеш.

Тогава лицето на момичето се разкриви за плач. Анри веднага стана много любезен.

— Госпожице, аз съм само едно глупаво момче от село, а вие сте изискана госпожица — рече той най-доброжелателно.

Сестра му допълни:

— Тя знае латински.

Той я заговори на старинния език и я попита дали е сгодена вече за някой принц. Тя отвърна „не“; така той разбра, че историята, която му бе разказала милата му майка, бе навярно само приказка, която тя бе сънувала. И в същото време си помисли: което не е станало, може да стане. А на глас каза сякаш между другото:

— Вашите двама братя избягаха от мен.

— Моите братя сигурно са се изплашили от вашата миризма. Един принц не мирише така! — отвърна Маргарита Валоа и сбърчи дългия си нос.

Анри Бурбонски се почувствува засегнат и попита остро:

— Знаете ли какво означава това?

Тя отвърна:

— Не знам. Но ще попитам майка си.

Двете деца се изгледаха предизвикателно. Малката Катрин каза боязливо:

— Внимание, някой идва.

Приближи се една дама, сигурно някоя от придворните, може би дори възпитателката на принцесата, защото веднага изрази неодобрението си:

— Какво е това мръсно момче, с което разговаряте, госпожице?

— Изглежда, че е Наварският принц — отвърна Маргарита.

Придворната дама веднага направи дълбок реверанс:

— Вашият баща пристигна, господарю, и желае да ви види. Но преди това ще трябва да се измиете.

[1] Шарл IX (1550–1574) на френски Charles IX. — Бел. Dave ↑

Неприятелки

През същото това време майка му Жана д’Албре разговаряше с Катерина Медичи. Кралицата се показа безкрайно любезна, готова за всякакво разбирателство и далеч от мисълта да засяга каквито и да било спорни въпроси. Разпалената протестантка въобще не можеше да забележи това или го смяташе за скрито коварство.

— Истинната вяра и нейните врагове никога няма да дойдат до разбирателство! — твърдеше тя упорито. А наум си даде клетва: „И ако държех в едната си ръка моето кралство, а в другата — сина си, бих потопила по-скоро и двете на дъното на морето, отколкото да отстъпя от вярата си.“

— Какво представлява вярата? — отвърна дебелата черна Медичи на слабата руса Д’Албре. — Време е вече да проявим благоразумие. Заради нашите вечни граждански войни ние ще загубим Франция, защото аз ще се видя принудена да пусна испанците в страната си, за да се справя с вас, протестантите. При това аз съвсем не ви мразя и ако можех, бих ви откупила вярата.

— Вие сте достойна дъщеря на флорентински сарафин! — отвърна Жана с омерзение. Онова, което тя самата току-що беше чула, й се беше сторило много по-обидно.

Катерина не се остави да я смутят.

— Радвайте се, че съм италианка! Никоя френска католичка не би ви предложила толкова благоприятни мирни условия. Вашите едноверци могат да получат всички свободи, да изповядват своята религия и аз ще им дам надеждни убежища, укрепени градове. Ще трябва само да се откажат да насъскват хората срещу католиците и да ги нападат.

— Аз съм гневен бог — така говори господ!

Силно възбудената Жана не можеше повече да остане спокойна на стола си. Катерина си седеше на мястото и сега скръсти месестите си ръце, отрупани с пръстени и трапчинки.

— Вие се гневите — рече тя, — защото сте бедни. Войната е вашият занаят. Аз ви предлагам пари, тогава няма да имате нужда от война.

Това ужасно неразбиране и неуважение раздразни Жана до крайност. Тя беше готова да се нахвърли с юмруци върху дебеланата. Заекна:

— А колко пари получават любовниците на моя съпруг, за да продължават да го прелъстяват, та да се бори той срещу религията?

Катерина само кимна с глава — сякаш бе очаквала тъкмо тези думи и нищо друго. Най-после протестантката се бе издала. Тази светица беше само една ревнива съпруга! Нямаше нужда да й отговаря, русокосата с козето лице и без това нямаше да чуе нищо; не можейки да се владее повече, тя се бе олюляла към стената и се бе отпуснала безсилна върху голямата ракла. В същия миг се отвори една врата, цялата изписана и позлатена, ала кована с желязо. Стражите удариха алебардите си о пода и в залата влезе кралят на Навара, като водеше за ръка двете си деца.

Антоан Бурбонски пристъпваше, олюлявайки леко бедрата си като красив, желан от жените мъж, какъвто и беше. Той се държеше така за всеки случай, тъй като още не бе разбрал какво ставаше тук. Прозорците бяха разположени в дълбоки ниши и за всеки, който влизаше отвън, тук цареше мрак. Стори му се, че забеляза някакво движение на отсрещната стена, и той веднага посегна към меча си. Тогава кралица Катерина се разсмя от сърце, макар и само вътрешно.

— Приближете се, Навара, приближете се! Ще видите, че не съм скрила там някой убиец — най-малко пък за такъв мъж като вас!

Той би могъл да долови откритото пренебрежение в думите й, ала не успя, тъй като беше прекалено суетен. Затова престана да обръща внимание на подозрителната стена и се поклони пред Катерина. После каза почтително:

— Това е моят син Анри, който моли за вашето благоволение, мадам.

Никой не обърна внимание на малката сестричка и тя сведе засрамена поглед към земята.

Анри така се втренчи в жената, че забрави да поздрави. Ето тук, посред тази голяма стая, в центъра, където падаше най-много светлина, седеше страшната и зла Катерина Медичи, това беше тя. След преживелиците по време на пътуването, след новите познанства в градината и главно заради пъпешите той почти бе забравил за нея. Едва сега се сети отново как трябваше да изглежда тя. Трябваше да има остри извити нокти, гърбица и нос на вещица, чак тогава той щеше да я познае; за жалост тя никак не му помогна в това отношение, защото беше съвсем обикновена жена. Пред високия прав гръб на стола си тя изглеждаше дори ниска, беше тлъста, имаше подпухнали бели бузи и очи като въглени, които не горяха. Тя разочарова Анри.

Затова развеселеният му поглед обиколи залата и какво видя? О! Анри виждаше по-остро от баща си, а и обичаше повече от него. Затова той изтича натам, където лежеше или се бе свила Жана.

— Мамо! Мамо! — извика той и си помисли, още докато тичаше: „Значи, все пак! Все пак тя й е сторила нещо!“

— Какво ти направи лошата мадам Катерина? — попита той тихо и настойчиво, докато целуваше майка си.

— Нищо не ми е сторила. Само ми стана малко лошо. Сега ние двамата с теб ще станем и ще се държим особено любезно. — И тя веднага направи каквото бе решила.

Прехвърлила ръка през рамото на малкия си син, Жана се приближи, усмихна се на мъжа си и каза:

— Ето нашия син — ала не пусна Анри. — Доведох ти го, за да го видиш отново, мой мили съпруже, защото ти твърде рядко се прибираш у дома. Освен това държа да го представя на френската кралица като неин малък войник, който ще й служи също както баща си.

— Това е добре — отвърна добродушно Катерина. — Ако питат мен обаче, аз бих желала в цялото кралство всички да живеем мирно като едно семейство.

— Тогава аз ще трябва да вървя да си обработвам земите? — попита не много доволен войнолюбивият Антоан.

— Вие би трябвало да се грижите повече за жена си. Тя ви обича и получава световъртеж, защото вие й липсвате. Впрочем аз бих могла да й дам едно малко средство.

Жана потрепери; много добре знаеше за малките средства на тази отровителка!

— О! Не е необходимо! — побърза да я увери тя.

Жана трябваше да се окопити, докато се изправяше от раклата и се приближаваше; сега обаче й беше вече лесно да се преструва не по-зле от Катерина. А Катерина се правеше на майчински любезна:

— Аз предложих на жена ви своето приятелство, Навара, и се надявам, че и тя ми желае доброто, както аз нейното.

Жана се врече бързо и с жар:

„Моят син трябва да стане велик, тогава аз ще се справя с вас! Ще се справя с вас и моят син ще бъде велик. Аз, племенницата на Франц Първи — и тази бакалска щерка!“

При тези мисли възторженото й и нежно изражение не се промени ни най-малко — впрочем и върху лицето на Катерина остана изписано майчинско умиление, каквото и да мислеше тя в този момент. Тя се издаде само с това, че въобще не обърна никакво внимание на двете деца, дори на малкото сплашено момиченце. А се представяше за изтъкана от майчински чувства!

— Аз от душа и сърце съм ваша приятелка! — възкликна Жана, въодушевена от това, че бе проумяла неприятелката си.

Отминала любов

Антоан Бурбонски се радваше искрено на хода на разговора. Когато останаха насаме в своята стая, той прегърна най-напред жена си, после сина си. Посочи на момчето през прозореца едно малко конче, което тъкмо водеха долу на двора.

— То е твое. Можеш още сега да го яхнеш.

Анри веднага изтича навън. Малката сестричка го последва, за да го погледа и му се порадва.

Сега от лицето на Жана съвсем изчезна онзи възторжен израз, който тя бе проявила пред Медичи. Поради голямото си задоволство от срещата нейният съпруг не бе успял още да забележи това. Тя го погледна сякаш разсеяно и каза:

— А как се казва жената, с която те виждат сега най-често? Тази, която те придружава по време на походите и може би е дошла с теб и тук?

— Колко много неща ти донасят! — Той дори се усмихна все още самодоволно и тя едва се сдържа да не избухне.

— Нима всичко забрави вече? — попита тя неочаквано с плътен дълбок глас.

В известни моменти гласът на Жана прозвучаваше дълбок като орган, прекалено мощен, прекалено звучен за нейните слаби гърди. Мъжът й го чу, развълнува се и веднага си припомни всичко, за което тя искаше да си спомни. Нямаше нужда от повече думи. Те твърде горещо и твърде дълго се бяха обичали.

Тя бе станала негова, след като съвсем сама се бе борила дълго да не принадлежи никому другиму. Преди още да го познава, я бяха омъжили насила, като трябваше да я отнесат до църквата, защото тя твърдеше, че не може да върви; роклята й действително бе твърде тежка от многото скъпоценни камъни. Повече тежеше обаче нейната воля, макар че тогава тя бе още дете. Омъжиха я насила; независимо от това, макар и след години, дойде мечтаният ден и Жана изпита щастието с онзи, когото сама желаеше. Цъфтящите дни отминаваха, прецъфтяването настъпи скоро — нейното и на щастието й. Сега не й бе останало нищо друго освен сина й, но това означаваше много повече от всичко, което бе притежавала когато и да било преди. Как не можеше Антоан да разбере това? Та те имаха син!

Разбира се, вълнението на мъжа й, предизвикано от нейния глас, не можеше да продължи дълго, пък и видът на нещастната жена не съживи с нищо спомените му за времето на тяхната страст. Той беше твърде много погълнат от напиращите днес задачи, от предстоящата обсада, от последната интрига, от някоя млада жена. Наистина когато Жана каза: „Нима всичко забрави вече?“ — той бе изпитал за половин минута желанието да я прегърне, но това не беше вече израз на някогашните им чувства, а само проява на вежливост, затова тя го отблъсна от себе си.

Въпреки това Антоан я увери, че е безкрайно доволен от нея и се радва много на сдържаността й. Жана му заяви, че преди всичко не би желала да се остави да я отровят. При това тя мислела много по-малко за себе си, отколкото за интересите на вярата си.

— Всъщност ти направи много добре, мили съпруже, дето стана отново католик и постъпи на служба при краля на Франция.

— Те ми обещаха Испанска Навара.

— Няма да ти я дадат, защото имат нужда от испанския крал, за да се борят срещу нас, протестантите. Ти няма да постигнеш дребните си цели, ала действуваш в името на много по-големи, които предпочиташ да не назоваваш със собственото им име. — Тя каза това, защото й беше противна мисълта, че той е посредствен и лишен от гордо честолюбие.

Той я слушаше потресен. Не й отговори от смущение и защото не искаше да я засегне; смяташе, че тя не е вече душевно здрава. Жана мислеше, че той вече не е достоен да я прегърне, ала по въпросите на тяхното кралство те трябваше да се доверяват един на друг. Затова каза:

— Другояче не може и да бъде, някой ден Франция ще бъде управлявана от протестантски владетел, защото ние сме по-решителните, тъй като защищаваме правата вяра. А те имат само тази стара жена с болнава бледа плът, която не вярва в нищо.

— Освен в астрологията — допълни той, доволен, че са стигнали до съгласие поне по една точка. После добави: — Но тя има трима сина!

— Тя ги е родила късно, защото беше дълго безплодна — пък и погледни трите й живи още момчета! — отвърна Жана уверена. — Четвъртият вече умря, умря на шестнадесет години, а беше крал само седемнадесет месеца. Оттогава брат му Карл управлява вече няколко месеца повече, но и от неговите очи сякаш те гледа стогодишен старец.

— След него все пак ще останат още двама — вметна той.

— Майка им ще остави и тях да умрат. Тя е жена, която дори не поглежда към вратата, когато вътре влиза дете. За нея кралството ще съществува само дотогава, докато съществува тя самата. Ако беше вярваща, щеше да бъде сигурна, че божията десница е благословила плътта й не само за днес и за утре, а вовеки!

Жана д’Албре произнесе тези силни думи с мек уверен глас. Мъжът й се чувствуваше неловко, но я гледаше с възхищение. За да намери отново здрава почва под краката си, той каза:

— Ти би трябвало да припомниш на мадам Катерина, че покойният крал бе сгодил нашия син за дъщеря й.

— Това тя ще ми припомни — отвърна Жана — и аз ще има да си помисля дали моят син не е прекалено добър за една принцеса от този залязващ род.

Най-после Антоан изгуби търпение.

— На теб трудно може да ти угоди човек! Покойният крал пращеше от здраве и загина по време на турнир. Родът Валоа не е виновен, че една Медичи отглежда зле децата си.

— Кажи веднага и за безсрамните нрави, които тя донесе със себе си в този двор! — настоя Жана.

Макар да усещаше, че наближава буря, мъжът й не можа да овладее израза на лицето си. Цялото му тяло си припомни с неудържимо блаженство за изживените радости с жените на този двор; това се изписа по лицето му.

Жана, сдържана и благоразумна до този момент, сега загуби власт над себе си, разгорещи се и започна да чете нравоучения. Според нея католическите идолопоклонници обичали само плътта. Чисти и строги били само поддръжниците на правата вяра и техните ръце държели желязото и огъня, за да изтребят всичко гнило.

Разкрий ми, боже, своя лик!

Възможно е те да бяха чули гласа й от преддверието; във всеки случай сега вратата се отвори рязко, неколцина протестантски благородници влязоха вътре и обявиха, че адмирал Колини е пристигнал, че се изкачва по стълбите, приближава се, ето го. Всички сториха място и протестантският пълководец влезе вътре, като сложи ръка за поздрав на гърдите си. Дори кралят на Навара сведе глава пред този възрастен мъж и по този начин и пред партията, която той предвождаше. И ако други я използуваха само за свои лични облаги, този човек бе олицетворение на безкористната суровост на мъченик. То беше изписано върху мъжественото му и тъжно чело.

Жана д’Албре прегърна адмирала. Именно той й бе липсвал, за да се отдаде изцяло на въодушевлението си. Тя изпрати веднага да свикат всичките й хора, двамата й пастори, децата й. Доведе сина си пред адмирала, който положи дясната си ръка върху главата на момчето и не я махна оттам, докато първият пастор говореше. Той говореше с думи, които никой не можеше да разбере погрешно, говореше за божието царство, което скоро щеше да настъпи. Ще дойде нашето време! Всички разбраха това, независимо дали то бе казано, или не. Те се блъскаха един друг в препълнената зала, всеки искаше да мине напред, да заграби, да се сдобие с цялата власт, с цялото богатство, и всичко това за слава на бога!

Вторият пастор поде един псалм. „Разкрий ми, боже, своя лик!“ Всички запяха — проникновено и с упование, готови да срещнат смъртта и вече сигурни в победата си. Защото къде пееха те толкова силно, къде възвестяваха така дръзко своята вяра? В самия дом на френските крале! Те имаха смелост да сторят това, бяха го сторили!

Колини вдигна с двете си ръце Наварския принц над главите на всички насъбрани, за да вдъхне детето там горе за цял живот онова, което оставаше тук и което представляваха всички тези мъже. Тук тези вярващи героични мъже си даваха свещен обет. Анри беше съгласен с всичко и много се развълнува, защото видя милата си майка да плаче и сам заплака. А баща му, страхувайки се от последствията от милото тържество, нареди да затворят всички прозорци; скоро въздухът в стаята стана непоносим.

Всичко това беше твърде опасно прекрачване на позволените граници; по-късно Жана сама го разбра, не стана нужда мъжът й да я убеждава дълго. Тя реши да направи всяка необходима отстъпка на кралица Катерина, защото малка беше надеждата мадам Катерина да не бъде уведомена за случилото се. Ала когато двете добри приятелки се срещнаха отново, оказа се, че едната въобще не знаеше нищо за осъдителното държане на другата или поне бе предпочела да го отмине с мълчание. Вместо да прояви недоверие към Жана, кралицата-майка я помоли за помощ срещу враговете й.

Най-голямата опасност за кралския дом представляваше владетелската фамилия Гиз, Лотарингският род, който предявяваше претенции за трона. Жана разбра, че в сравнение с тях, тук малкият Бурбонски род минаваше за напълно безопасен. Херцозите Гиз се представяха за много по-верни католици от кралицата, пък и бяха богати. И едното, и другото условие благоприятствуваха техните намерения; те бяха започнали да се представят пред народа на Париж като спасители на кралството. Тук бедните наварски крале бяха съвсем неизвестни, пък и идваха от една отдалечена провинция, която минаваше за еретическа и за огнище на народно недоволство. Всеки път, когато видеше Жана д’Албре, мадам Катерина започваше да мърка доволно като стара котка и Жана се чувствуваше унизена, ала умееше да се прикрива.

Тя беше умна и беше готова на всичко, което искаше от нея старата котка. А кралицата проби една дупка в стената на своя работен кабинет, през която виждаше и чуваше какво можеха да замислят срещу нея Антоан Бурбонски и Лотарингският кардинал; и Жана беше принудена да дебне и да подслушва заедно с нея, макар че единият от подслушваните беше собственият й съпруг. Впрочем тук не ставаше дума за него, от него едва ли се страхуваха; именно това беше твърде унизително, ала Жана се преструваше, че не го забелязва. Старата котка се страхуваше от главата на рода Гиз, от богатия кардинал, който можеше да подкупи всичките й слуги, също и Навара. Що се отнася до Навара, достатъчно беше той да му обещае испанските Пиренеи и никога да не му ги даде; това нищо нямаше да му струва.

Катерина, а заедно с нея и Жана научиха много козни, защото кардиналът приемаше и други господа в кабинета на Антоан, който му се струваше най-неподозрителен. Жана се учудваше на лекомислието на мъжа си. Той навярно въобще не си даваше сметка за всичко; през дупката в стената тя виждаше, че мислено той беше по това време при своята любовница. Това беше още по-голямо основание за нея да не го предупреждава и да не издаде пред него своята приятелка Катерина. Тя реши дори никога да не допусне да се сблъска с неговата любовница. Такова мълчаливо самообладание трябваше да си налага Жана; защото интересите на нейния син и на вярата изискваха тя да бъде в приятелски отношения със старата котка.

Въпреки това ужасното нещо се случи — дамата, една маршалка, я срещна и дори се осмели да накара да й я представят, нещо повече, дори очакваше Жана да я целуне за поздрав. Жана не можа да понесе това, колкото и благоразумни намерения да бе имала. В тези обятия, върху тази разголена гръд лежеше през часовете, всеки от които я правеше все по-стара и по-болнава, единственият мъж, за когото тя някога се бе борила! Жана бе втренчила възмутен поглед в това чаровно и дори миловидно лице. Цялата измамна лъжовност на живота задуши гърлото й. Макар и да не бе желала да постъпи така, тя обърна гръб на дамата и се отдалечи.

Маршалката обаче не прие подобно отношение и съвсем не беше склонна да отстъпи. Докато Наварската кралица поздравяваше другите дами, тя стоеше край тях, лицето й не беше вече миловидно и тя каза достатъчно високо:

— Ти ми обръщаш задник и не желаеш да ме целунеш? Добре, нека свети Йоан ми е свидетел! Толкова по-малко целувки ще получиш от мъжа си; аз ще получа всичките!

Жана се огради плътно със своите приятелки, за да излезе с чест от създалото се положение. Другата беше едра, заплашителна жена и един сблъсък с нея можеше да завърши зле. Неколцина господа, чието внимание бе привлечено от случая, заобиколиха Жана и й помогнаха да се отдалечи.

Ала едва по-късно пролича, че случаят може да има опасни последици за нея. Никога преди тя не беше виждала мъжа си толкова разярен, той говореше, че ще я изгони, че ще заповяда да я затворят, и тя беше сигурна, че не само любовницата му го подстрекаваше към това. Дупката в стената я бе убедила, че Лотарингският кардинал вършеше с бедния Антоан всичко, което пожелаеше, а неговата цел бе да отстрани Жана; тогава родът Гиз нямаше да има повече никакви съперници, а протестантите щяха да изгубят своята кралица.

Жана разбираше много добре, че може да търси спасение единствено при мадам Катерина. През дупчицата те двете разбраха онова, което приятелите на Антоан му внушаваха: той можел да се ожени за младата Мария Стюарт. Тя беше вдовица на покойния най-голям син на Катерина Медичи, на един от нейните синове, които носеха един подир друг титлата крал, докато през същото това време управляваше тя. Катерина беше на същото мнение като Жана, че този брак трябва да бъде осуетен. Тя нямаше полза в дома й да влезе нов мъж, та дори той да беше и добрият Антоан. По отношение на него двете жени се разбраха много добре.

Това дори стана повод Катерина да си припомни за един друг план — за годежа на своята дъщеря Марго с малкия Анри Навара. Тя каза открито, че това ще бъде от истинска полза за кралството — да приемат в дома си един принц по рождение и най-близък роднина на семейството и да го задържат там. Един от нейните астролози й бе разкрил, че това би било едно от най-удачните й деяния. За жалост беше още много рано да се мисли за такова нещо, защото децата бяха още малки. Кралицата-майка увери Жана в своята искреност чрез прегръдка; в обятията на старата котка обаче Жана потрепери. Неочаквано си бе спомнила една мълва за нейната добра приятелка. Говореше се, че мадам Катерина отровила един от своите сановници, за да може да освободи неговите доходи за другиго. В същия миг Катерина каза, като притисна още по-силно Жана в прегръдката си:

— За приятелите си аз съм способна на всичко.

Може би това беше случайност. Така или иначе тези думи напомниха още веднъж на майката на Анри колко наложително беше за нея с цената на всичко да не загуби приятелството на тази жена. Дълбоко в душата си обаче тя се бунтуваше срещу собственото си благоразумие; никога не бе съумявала дълго да се подчинява на разума си. Колкото и дълбоко да бе заключила Жана в сърцето си истинските си помисли, неочаквано истината изплува сега и се изяви. Гласът на слабичката Жана стана изведнъж властен и извисен, защото тя заговори в името на вярата. Още по време на същия този разговор тя настоя, като забрави всички ужасяващи слухове, които се носеха за мадам Катерина.

— Марго трябва да приеме протестантската вяра! В противен случай моят син никога няма да се ожени за нея!

Тя съвсем не знаеше как другата ще приеме думите й; ала Катерина си остана все така любезна, дори стана още по-откровена. Призна, че обмисляла дали не би трябвало и тя самата да премине заедно с всичките си деца към новата вяра! Може би все пак протестантите са по-силните и тя ще може заедно с тях да победи рода Гиз. Тя нищо не спомена за самата вяра и Жана я упрекна за това; ала проповедта, която й прочете, съвсем не затрогна добрата й приятелка Катерина. Тя отвърна само, че ще бъде по-добре да не се разкрива играта и нека нейната добра приятелка Жана и занапред да кара своите пастори да четат проповедите си при затворени прозорци.

При тези думи тя разтвори един прозорец и помоли Жана да погледне навън. В градината се забавляваха Марго и Анри. Той люлееше на люлка момичето, което днес не беше облечено в скъпа одежда, а в лека рокличка, развяваща се при всяко изсилване на люлката. Анри клекна на земята, остави люлката да излети над него и извика:

— Сега виждам краката ти!

— Не ги виждаш! — извика Марго надолу.

— Виждам ги, както виждам слънцето на небето! — увери я той.

— Не е вярно!

— Хем са дебели.

— Спри веднага люлката!

Той не го стори, а я остави да спре сама. Марго слезе, възползува се отначало от помощта му, после му зашлеви с все сила една плесница.

— Заслужих си го — каза той и разкриви лице от болка. После повдигна края на полата й и го целуна.

— Недей да ставаш пак такъв! — настоя тя. — Досега винаги си бил само любезен и почтителен, а аз не харесвам такива момчета! Днес ти за пръв път разговаря с мен както трябва.

— Защото знам вече със сигурност, че имаш крака като другите момичета, и то по-хубави.

— Не, още не го знаеш! Чакай да пораснем и двамата!

Тя млъкна и само го погледна продължително, като раздвижи розовото връхче на езика си между устните. Лицето й имаше цвета на рисувана върху порцелан, а не на истинска праскова. Момчето никога не можеше да разбере дали тя го предизвиква, или отблъсква. За да си изясни най-после това, то се хвърли върху нея и я целуна насила. Марго се задъха я се разсмя щастливо.

— Ти го правиш по-хубаво от…

— От кого? — попита той и удари силно с крак.

— От никого — отвърна тя обидено.

Горе мадам Катерина затвори прозореца и попречи по този начин на Жана да извика.

— Нашите деца се разбират добре помежду си — забеляза дебеланата с добродушната си ирония.

Слабата бе пребледняла болезнено, ала все още се владееше.

Резултатът от видяното бе, че тя привлече сина си още по-близо до себе си, сякаш все още си бяха у дома. Той отдавна вече не бе чувал никакви добри съвети и сега майка му отново го поучаваше всеки ден да не се отказва от решението си да се бори заедно с нея на вражеска земя, срещу всички, да се бори за вярата: да я защищава, да я разпространява, да заклеймява литургиите, образите на светците и всичко останало! Анри вярваше на майка си; всичко, което тя казваше, придобиваше пред очите му твърди очертания. За Марго тя не му бе казала нито дума, може би се срамуваше заради случилото се, което бе видяла през прозореца, и се сърдеше на Катерина, задето й го бе показала.

Той обаче разбра; нечистата съвест му подсказа онова, което искаше да каже милата му майка, и той най-неочаквано заяви на малката Маргарита с израз на лицето, който я изплаши: между тях никога вече не можеше да става дума за нейните крака, защото те ще се пържат в ада. Маргарита му отвърна, че не вярва, но всъщност се изплаши и потърси съвет от майка си.

Първата раздяла

Мадам Катерина научи и по друг начин за кроежите на Жана. Това не беше трудно, тъй като на нейния малък син се позволяваше почти всичко. Ако протестантката си налагаше да бъде все още търпелива и потайна, тя съвсем не се стараеше да наложи това на Анри, напротив. Тя разчиташе, че истината е неуязвима, когато излиза от устата на децата.

Анри беше щастлив, че може да угажда на милата си майка, и то с постъпки, които му доставяха много радости и веселие — да се подиграва и надсмива на католиците. Междувременно той бе станал водач на една банда момчета и бе съумял да внуши на всички, че няма нищо по-смешно на този свят от епископите и монасите. Скоро към бандата се присъединиха почти всички деца от кралския двор, а самата кралица-майка не подозираше размера на заговора, защото кой би се осмелил да й каже, че и нейните собствени синове участвуват в него? Отначало Анри бе спечелил съгласието на най-малкия от тримата принцове да се включи в новото удоволствие — да се преобличат в църковни одежди и да разклащат в този си вид устоите на двореца. Момчетата нахлуваха колкото се може по-невъзпитано сред важни съвещания, смущаваха любовни срещи и настояваха пред всички да целуват кръстовете им. За тях това беше истински весел карнавал, макар есента да не бе подходящ сезон за подобни забавления.

Най-младият принц, Д’Алансон, беше най-предприемчивият, макар че винаги беше готов пръв да избяга. Не беше възможно обаче и вторият, Анри, наричан монсеньор, да не прояви желание да участвува в тези прояви; накрая се подмами дори и самият Карл Девети, той, християнският крал, главата на всички католици. Карл се нагизди като владика и пердашеше придворните дами и господа с владишкия си жезъл, а те от страхопочитание не се противяха. Това момче не умееше да се смее, то само пребледняваше, косият му поглед ставаше подозрителен и той се възбуждаше все по-силно, докато най-после му прилошаваше. И кой стоеше край него и се радваше с чисто сърце на своите лудории? — Анри Наварски.

Придворните наричаха съзаклятниците „сладките дечица“ и се преструваха, че приемат всичко за несериозно. До ушите на мадам Катерина дълго не достигаше нищо по този повод, докато веднъж пред вратата й се вдигна силен шум — за миг тя помисли дори, че с нея вече е свършено. В момента в стаята нямаше никой друг освен един италиански кардинал, който веднага затърси къде да се скрие в залата. Ала вратата се разтвори и вътре влезе най-напред едно магаре, на което седеше Анри Навара, облечен в пурпур и с всички отличия на най-високия църковен сан. Следваха го множество млади господа с островърхи шапки, с подпълнени с възглавници кореми и облечени в монашески раса от различните ордени; те пришпориха сивите си добичета и ги подкараха буйно край стените на залата, пеейки литании. Пешаците пък се яхнаха един другиго и всеки караше другия да го носи, мнозина нападаха по пода, повличайки мебелите със себе си, покритата с паркет зала отекна от песни, викове на болка, пращене на чупещо се дърво, тропот на копита и буйни смехове.

Отначало и кралицата-майка се разсмя, особено като видя, че това не са убийци. Когато накрая обаче забеляза сред групата и собствените си синове, макар че принцовете гледаха да не й се навират много в очите, търпението й веднага се изчерпа, но тя не се издаде. Престори се, че уж привидно се е ядосала, и настави с майчинска строгост момчетата да тачат всичко свято и да си намерят друга игра. Към принцовете тя не се обърна специално. Само плесна добродушно по бузата малкия Навара.

Впрочем Катерина бе прозряла истинските помисли на добрата си приятелка Жана още отдавна, през есента, по същото време, когато двете добри приятелки бяха пробили дупката в стената. Сега въпросът беше само да се види колко опасна можеше да стане протестантката и това пролича още през януари, когато тя замина съвсем открито за Париж, за да насърчи и насъска към бунт верското усърдие на своите едноверци. Катерина им бе разрешила да проповядват открито и ето че Наварската кралица веднага бе злоупотребила с дадените й свободи. Катерина мълчеше и запази Жана като своя довереница; тя бе навикнала да оставя нещата сами да стигнат до своя неизбежен край. Дори и когато й се стори, че моментът е дошъл, тя остана в сянка; по-скоро горкият Антоан препредаде нейните заповеди, като си мислеше, че те са негови собствени. Жана трябваше да напусне кралския двор и най-жестокото беше: без сина си.

Бащата запази Анри при себе си, за да го откъснел от влиянието на майката и да го направел добър католик. До преди по-малко от две години същият този баща бе казал да го направи добър хугенот. Анри много добре си припомни още веднъж това; но ако си бе позволил да го каже, то би било нещо много страшно — и за баща му, и за него самия. Той усещаше още отсега, че в живота действуват по-силни подбуди, отколкото поривът на искреното чувство. Когато майка му Жана се сбогува с него, той се разплака — о, да знаеше тя за колко много неща плачеше той! Мъчно му беше за нея; за него самия не му беше жал чак дотам. За него тя винаги бе олицетворение на върховната вяра, на първо място стоеше Жана и едва след това — вярата.

Майката се разрида, целуна го, бяха й разрешили да го целуне само веднъж, и после трябваше да върви там, където я изпращаха нейните врагове, а той бе принуден да постъпи пряко нейната воля в католическо училище. Тя наистина успя да се овладее и да му напомни строго и заплашително, че никога не бива да ходи на литургия, защото в противен случай тя ще го лиши от наследство. Той й обеща, плачеше от все сърце и бе решен да върши само добро — но не защото смяташе, че това е най-безопасно: сега той вече не търсеше безопасност. Милата му майка отиваше на заточение за истинната вяра. Баща му се бе отрекъл от религията и сигурно бе постъпил така, защото е бил длъжен. Родителите му не се обичаха повече, бяха станали врагове; и двамата се бореха за него и всичко това не беше просто, той го усещаше. Ако мадам Катерина действително имаше гърбица и извити остри нокти, червени очи и капещ нос, щеше да му бъде по-лесно да разбере всичко. Сега обаче малкото момче стоеше само пред този несигурен, необясним свят, в който то самото трябваше да навлезе в скоро време!

Анри постъпи в „Колегиум Навара“, най-изисканото училище в Париж, където се учеха и братът на краля, наречен монсеньор, и един техен връстник от рода Гиз. И двамата носеха същото име като Наварския принц и тримата заедно бяха „тримата Анри“.

— Аз пак не отидох на литургия — рече, изпълнен с гордост, Наварският принц на другите двама, когато се срещнаха насаме.

— Скрил си се бил.

— Така ли разправят? Значи, лъжат. Аз им казах високо своето мнение и те се изплашиха от мене.

— Прекрасно! Продължавай все така! — посъветваха го те и в увлечението си той съвсем не забеляза, че те играят с него нечестна игра.

Той предложи:

— Да се преоблечем пак както някога, да наложим на главите си епископски митри и да яхнем магаретата!

Те привидно се съгласиха, ала го обадиха на духовните им наставници и следния път му наложиха наказание бой с пръчка, докато той се остави да го отведат в църквата. После нещата останаха така, защото той легна болен — толкова много му се искаше да се разболее, че наистина се разболя.

През това време край леглото му седеше един мъж, единственият, когото майка му бе оставила при него. Този Бовоа бе побързал да премине към враговете на своята господарка и Анри разбра, че за камшичните удари, които бе получил, трябваше да благодари не само на своите приятели, младите принцове; шпионинът също го бе издал.

— Махнете се оттук, Бовоа! Не искам да ви виждам!

— А не желаете ли също така да прочетете и едно писмо от вашата майка, кралицата?

Тогава, момчето узна за своя най-голяма изненада, че милата му майка уверяваше предателя в своята благодарност и задоволство, задето той й съобщавал всичко, което ставало тук.

„Бъдете опора на моя син в съпротивата му и го запазете за правата вяра! Правилно постъпвате, като го издавате понякога на ректора, та да го наложат с няколко камшика. Той трябва да принася тази жертва, защото само така вие ще можете да останете край него и аз ще мога чрез вас да съобщавам на милия си син какво смятам да предприема.“

Следваха още много редове, ала Анри трябваше най-напред да погледне мъжа, който седеше край леглото му; стори му се, че никога досега не е срещал такъв човек, а всъщност пред него седеше един обикновен, доста пълен господин с широко лице и сплескан нос. Личеше също, че пие много; Анри не можеше и да очаква от него нищо особено. А ето че той се разкри целият изтъкан от хитрости, един потаен човек, макар че изглеждаше толкова скромен и беше такъв верен слуга!

Господин Дьо Бовоа четеше по лицето на Наварския принц по-добре, отколкото принцът по неговото. Той рече с благ глас и помръкналите му очи се оживиха:

— Не е необходимо човек да казва на всички кой е.

— Особено когато сам не го знае — отвърна тутакси осемгодишното момче.

— Важно е човек винаги да се държи за онези, с които желае да бъде — отвърна застаряващият човек.

— Ще запомня това — поде Анри и мислеше да продължи: „На вас обаче аз никога повече няма да ви вярвам.“

Но не успя да го каже, защото Бовоа съвсем неочаквано му бе отнел писмото на майка му — с някакво невероятно сръчно, невидимо движение; хартията просто изчезна. В същия миг той каза съвсем променен:

— Утре ще станете и ще отидете доброволно на обедната литургия. Съветвам ви да го сторите, защото сте отслабнали много и трудно ще понесете камшика, а какво друго бихте заслужили, ако не се подчините?

Той говореше толкова многословно, че накрая Анри все пак успя да чуе промъкващите се стъпки край вратата зад леглото му. Той не извърна глава, ала се престори, че плаче; така изчакаха, докато шпионинът се отдалечи. После довереникът на майка му съобщи останалото съдържание на писмото, шепнешком и бързо, за да не ги прекъсне отново някой.

Жана д’Албре подготвяше — ни повече, ни по-малко — открита и всеобща гражданска война. Тя не щадеше повече своя съпруг и оттам — никого. Имаше нужда от хора и пари за зет си Конде, знатен господин, който не правеше разлика между собствената си власт и религията, но за нея това нямаше значение — той трябваше да предвожда протестантските войски. В графство Вандом, където бе заточена, тя нареди на своите хора да започнат да грабят църквите. Приемаше дори пари, събрани от осквернените гробове, а това бяха гробове на роднините на нейния съпруг! Нищо не я плашеше, нищо не съществуваше вече за нея, освен собствената й воля.

Синът й чуваше всичко това, сякаш му го нашепваше нейният собствен глас, край ухото му говореше задъхано нейната уста, макар че в стаята се носеше само припряният шепот на този чужд човек. Анри скочи от леглото и оздравя. Занапред той отново бе готов да понася всякакви страдания, само да не го принуждават пак да ходи на литургия. Често забравяше всичко, ставаше отново весел, какъвто си беше по природа, и се боричкаше шумно с другите момчета, не виждаше вече високите тъмни зидове на училищния двор, чувствуваше се свободен и победител. Той наистина вярваше, че скоро враговете му сами ще дойдат при него, за да го помолят смирено да се застъпи пред своята мила майка да им прости.

Ала се случи друго. Жана загуби битката и трябваше да избяга, но синът й не изчака края. На първи юни го принудиха да отстъпи, след като беше упорствувал от март. Сам баща му го заведе на литургия и Анри му се закле да остане правоверен, а възрастни рицари от ордена го разцелуваха като свой другар, и въпреки всичко той се почувствува горд. Само няколко дни по-късно милата му майка трябваше да избяга; Бовоа му съобщи за това с упрек в гласа, въпреки че сам той го бе посъветвал да приеме католическата вяра преди провала на замисленото от нея. През една провинция, северно от Лоара, тя избяга от враговете си на юг чак до своята страна, преследвана непрекъснато от опасността да бъде заловена от генерал Монлюк, когото Катерина бе изпратила по петите й.

С какъв страх я съпровождаше сърцето на нейния син по време на това пътуване! Той бе проявил неподчинение към нея и бе й изменил — дали цялото й нещастие не беше дошло от това? На нея не смееше да пише, но изпращаше писма на един от придворните й, писма, които бяха вопли на смут и болка:

„Ларшан, толкова много се страхувам, че може да се случи нещо лошо с моята майка, кралицата!“

Така беше през деня; нощем обаче децата спят и сънуват игрите си. Дори имаше и часове през деня, когато той забравяше всичко — и нещастието, и това, че беше само едно нищожество на този свят. После той правеше нещо, за което не можеха да му попречат нито нещастното стечение на обстоятелствата, нито който и да било, запъваше коляно върху гърдите на някое надвито от него в играта момче, надсмиваше се на жертвата си и я пускаше да си върви. Това беше неправилно, защото наказаните по-малко мразят победителя от пощадените; ала Анри никога нямаше да разбере това напълно.

Другарите му не го обичаха много, макар че той постигаше две неща: да всява страх у тях и да ги разсмива. Той държеше те да го уважават и същевременно да се радват на шегите му, като при това никога не забелязваше, че те не го уважаваха вече, когато се смееха. Правеше се пред тях на куче или според желанието им подражаваше на швейцарец или на немец. Междуособната война бе довела чуждоземните ландскнехти в Париж и той ги бе видял. Веднъж им предложи:

— Да изиграем убийството на Цезар! — На монсеньор Анри каза: — Вие ще бъдете Цезар. — На Анри Гиз: — А ние — убийците.

Той запъпли по земята, за да покаже на другарите си как трябва човек да се примъкне към жертвата си. Жертвата изведнъж бе обзета от ужас, извика и побягна, ала двамата преследвачи вече бяха се хвърлили върху нея.

— Но какво правиш? — извика ненадейно синът на Жана. — Та ти му причиняваш болка!

— А как иначе ще го убия? — отвърна младият Гиз.

Впрочем прекъсването на нападението за миг бе достатъчно, за да даде възможност на Цезар да се изправи и да започне да удря неумолимо, и сега Навара трябваше да спре пък него да не убие Гиз.

Затова той предпочете да се върне към шегите. Тези две момчета не разбираха, че могат да се борят и да гледат на играта като на игра. Те изведнъж ставаха необичайно груби и сериозни и започваха да реват: „Убий го!“ — докато той самият само се въодушевяваше от играта.

Беше по-дребен от повечето си връстници, имаше смугло лице и тъмноруси коси, чертите на лицето и очите му бяха по-живи от техните, хрумванията му идваха много по-бързо. Понякога всички го наобикаляха и го гледаха учудени като нещо, чуждо и непознато, като питомна мечка или маймуна.

Въпреки че неговата фантазия винаги разпалваше въодушевлението му, той изведнъж прозираше истината; другарите му се споглеждаха въпросително, защото не бяха разбрали какво говори, думите му твърде много бяха оцветени с изрази от родния му език. Двамата други Анри скоро разбраха, че той употребява думата „лъжица“ в неправилен род, но не му го казаха, а сами повтаряха същата грешка, когато той биваше при тях. Той долавяше, че между тях има нещо общо и че те го превъзхождат с нещо. Нощем сънуваше, но какво ли? Сутринта вече го беше забравил. Едва когато разбра, че тъгува по родината си, ужасно и диво тъгува по родния край, той вече знаеше какво вижда всяка нощ в съня си: Пиренеите.

Когато умря баща му

Той ги виждаше обрасли със зелени гори чак до небето, краката отнасяха спящото момче нагоре като вятъра и там той ставаше висок като тях, висок като планините. Оттам можеше да се наведе надолу чак до двореца По и да целуне милата си майка по устата. От мъка по родината той отново се разболя, както по-рано, когато го принуждаваха да ходи на литургия. Отначало помислиха, че го е хванала едрата шарка, но после разбраха, че не е. Тогава баща му го заведе на село, защото Антоан Бурбонски трябваше отново да тръгне на поход и не искаше малкият му син да остане сам в Париж. Анри се страхуваше от самотата не по-малко и на село и горещо помоли баща си да го вземе със себе си в бойния лагер. Но Антоан не можеше да го стори, тъй като там щеше да бъде любовницата му.

Когато той яхна коня си, Анри го съпроводи доста надалеч на своя кон. Не можеше да се отдели от баща си, обичаше като никога преди този красив мъж с брада и бойни доспехи, който беше негов баща, ето оставаше му да върви с него още само до кръстопътя, ето само до този поток!

— Аз съм по-бърз от тебе, искаш ли да се обзаложим? Знам един пряк път, зад гората изведнъж ще ме видиш отново край себе си!

Той хитруваше така, докато най-после баща му го отпрати ядосан да се връща. Ала не минаха и шест седмици и Антоан загина. Шумата на дърветата изсъхна и при сина му дойде един пратеник да съобщи, че кралят на Навара е паднал на бойното поле.

Принцът, неговият син, понечи да извика, но неочаквано сподави всичките си сълзи и попита:

— Истина ли е?

Защото той смяташе вече за съвсем естествено всеки да го лъже и да му поставя капани.

— Разкажи ми как се случи това!

Изслуша с недоверие разказа за окопа, където кралят заповядал да му донесат обяда. Пажът, който му наливал вино, бил ранен от снаряд. Наблизо друг снаряд улучил смъртоносно един капитан, който стоял незакрит и тъкмо удовлетворявал една своя нужда. А после кралят застанал на същото място! Какво друго можело да се случи? Прелетял още един снаряд, и то тъкмо когато кралят ходел по малка нужда.

Тогава Анри най-после даде воля на сълзите си. Бе познал истината по безгрижната храброст на своя баща. Пареше го остра болка, задето той самият трябваше да бъде далеч по това време и че не биваше да сподели битката и опасността като този слуга, когото баща му бе обичал.

— Рафаел! — изкряска му той. — Обичаше ли ме кралят?

— Когато се помина от раната си, вече на кораба, който трябваше да го откара в Париж…

— Кой беше край него? Искам да знам!

Слугата не отговори. Премълча за любовницата, в чиито ръце бе умрял Антоан.

— Аз бях сам с него — увери той. — Когато моят господар усети, че наближава краят му, беше девет часът вечерта, той ме хвана за брадата и каза: „Служи на сина ми добре и нека той служи добре на краля!“

Анри видя всичко пред очите си, затова престана да плаче и сам зарови пръсти в брадата на човека. Чувствуваше, че не може да има нещо по-хубаво от това да умре така достойно като баща си Антоан за краля на Франция.

Споменът за бащата беляза следващите две години от живота на момчето. Дотогава то не видя майка си. През всичкото това време Жана живееше под угрозата да бъде сразена от генерал Монлюк; това беше натиск, благодарение на който мадам Катерина успя да осигури възможността двете да живеят в мир. В това отношение мадам Катерина беше много умела, защото й беше чужда страстната омраза, която питаеше Жана д’Албре; тя действуваше просто според обстоятелствата. Родът Гиз остана най-могъщият й враг, докато засега протестантите бяха обезвредени. Тя дори можеше да се възползува от тях, преди всичко от тяхната духовна предводителка. Обмислила всичко много добре, мадам Катерина реши да стори следното.

След смъртта на Антоан Бурбонски младият принц Навара бе провъзгласен за губернатор на провинция Гийена, какъвто беше и баща му, произведоха го адмирал, придадоха към него сто телохранители, но той трябваше да остане в кралския двор. Негов заместник долу на юг беше не друг, а генералът — името му, разбира се, беше Монлюк, — от когото Жана така много се оплакваше. В замяна на това й разрешиха да възпитава своя Анри както желае, макар че тя самата не можеше да бъде край него. Тя веднага му изпрати за учител стария честен и добродушен Ла Гошри, а върховният надзор над принца бе възложен на хитрия Бовоа и повече никой не караше Анри да ходи на литургия. Той отново беше протестант, но това вече не го вълнуваше.

Казваше си:

„Родил съм се католик, милата ми майка ме направи хугенот и такъв ще си остана, макар че баща ми отново ме изпрати на литургия, или всъщност това стана по нареждане на мадам Катерина, а рицарите от ордена ме целунаха. Ако стоях сега на бойното поле заедно с протестантите, както се полага — и сърцето на момчето заби по-силно, — тогава те не биха ме целунали отново. По-скоро аз сам би трябвало да ги моля за това, защото те биха могли да ни победят, и тогава аз отново ще стана католик. Така върви светът.“

Още по-лудо заби сърцето му. Не! — помисли си той. Победи или умри! Този девиз — aut vincere, aut mori — той бе написал на едно листче за някаква литургия и мадам Катерина го попита какво означава то. Тогава той й отговори, че не знаел смисъла на думите.

Странното посещение

Анри беше единадесетгодишен, когато го взеха в свитата на крал Карл Девети при голямото му пътешествие през Франция. Кралицата-майка Катерина реши, че най-после цялото кралство трябва да види сина й, а също и първия принц от кралска кръв — Анри Наварски, когото щяха да покажат в кралската свита навред — един протестант, и все пак само васал. Кой пресече отново плановете на хитрата дебелана? Или поне смяташе, че ги пресича? Жана д’Албре, която се появи съвсем ненадейно. В един град, където тъкмо бе отседнал кралският двор, тя пристигна като самостоятелна владетелка, съпроводена от триста конници и осем пастори.

Тя веднага се нахвърли върху мадам Катерина със своите бурни и неудовлетворени искания. Едва намери време да се помоли заедно със сина си. Бе го оставила на своята добра приятелка като залог за сключеното между тях споразумение; вместо това Монлюк забраняваше в Беарн на нейните пастори да проповядват, а ето че сега се очакваше нещо още по-лошо — една среща на Катерина с Филип Втори Испански, този демон на Юга и заклет враг на религията. Жана настояваше да научи истината, Жана настояваше да получи правото си.

Никой не се отнасяше по-равнодушно от Катерина към договорите, от които нямаше вече полза. Тя се засмя според обичая си под нос.

— Мила моя приятелко, сега вие сте тук и сте в моя власт, към което аз най-много се стремях.

И действително беше така, защото Филип я бе предизвестил, че преди той да изпрати своите пратеници от другата страна на Пиренеите, Наварската кралица ще трябва да се махне от тези места. Затова Жана не можа да постигне нищо друго, освен да получи малко пари, за да може да преживява заедно със своите конници и пастори, и бе принудена отново да се оттегли във Вандомското графство, както преди две години. А кралският двор продължи пътя си на юг.

Жана не можеше да си прости, че сама се бе натикала в капана. Една нощ синът й бе настанен за спане в приземния етаж на една странноприемница, тъй като местният дворец беше много малък за цялата свита. Ненадейно той скочи от леглото си. Бе иззвънтяло счупено стъкло и някой бе паднал на пода в стаята му. Анри се хвърли с все сили върху човека, докато той лежеше на пода, и почна да вика за помощ. Появиха се светлини и хора и човекът зле си изпати. Когато можа да го види, Анри го позна и замълча потресен. Изведнъж той разбра кой бе изпратил този човек и защо. Ала внимаваше да не се издаде пред някого, че милата му майка бе искала да го отвлече. И възпитателят му Бовоа не се издаде с нищо. Само понякога двамата се споглеждаха тъжно, старият човек поклащаше глава, а момчето навеждаше своята.

Има едно селище в Прованс, което се нарича Салон. Тогава там живееше един необикновен човек, с когото Анри Наварски има случай да се срещне. Беше рано една заран, единадесетгодишното момче стоеше голо насред стаята и прислужникът тъкмо трябваше да му подаде ризата, когато вътре влезе Бовоа заедно с този човек.

„Какво иска Бовоа? — помисли си Анри. — Някакъв лекар ли ми води? Аз не съм болен.“

В това време човекът вече пита:

— Къде е принцът?

Застава на пет крачки пред него и не го вижда, макар че Анри е съвсем гол! Бовоа не отвръща на въпроса му, а изчаква внимателно — плахо, би казал човек, ако Бовоа би могъл да бъде плах. Прислужникът, от своя страна, се оттегля в един ъгъл на стаята, като отнася и ризата на Анри.

Момчето се чувствува странно самотно, разсъблечено, съвсем прозрачно, виждат се и недостатъците, и лошото у него. Започва да се страхува, че работата ще свърши накрая с това да захванат отново да го налагат с камшик. О, стари човече, така изпит, целият посивял и с хлътнали бузи, виж ме най-после и си върви!

Човекът отдавна го гледа, проучва фигурката и малкото детско личице, само че никой не знае това, защото погледът му сякаш е покрит с пелена и идва много по-отдалеч от петте крачки, които ги делят. Освен това той разсейва вниманието на околните с необяснимите си движения, отскача назад, после напред, блъска се о Бовоа, мърмори някакви извинения, изобщо не престава да мърмори и твърде късно се сеща, че трябва да се поклони. При това той размахва голямата си широкопола шапка и от несръчност я запраща напред, точно пред краката на принца. Тогава Анри прави нещо, което не отговаря на положението му. Без сам да знае защо, той вдига шапката и я отнася на човека, на този човек, който би могъл най-много да бъде някакъв лекар, ако не беше толкова несръчен.

И ето те стоят един срещу друг, изпитият човек гледа надолу, момченцето повдига напрегнато лице нагоре — напразно; неуловимият поглед на това видение спуска някаква завеса над страните и врата му, остава само едно тяло без глава, със завеса вместо глава. Момчето се страхува, ала вече не от бой.

Мъжът престава да мърмори, мисли си:

„Какво говоря аз?“

Той усеща: това е едно дете. То е неосъщественото, безграничното; колкото и да е слабо, то има повече власт и повече сила от всички, които са изживели живота си. То обещава живот и затова е велико. То е единствено великото. Какво безстрашно лице! — вижда той, тъкмо когато Анри е най-уплашен.

— Той е! — произнася високо старецът и се обръща към Бовоа, който чака търпеливо. — Ако бог ви дари с милостта да доживеете дотогава, вие ще имате за господар един крал на Франция и на Навара.

Това е всичко, което той изрича гласно — не прави втори опит да се поклони и вече излиза през вратата. Господин Дьо Бовоа я отваря пред него.

— Благодаря ви — каза той. — Довиждане, господин Нострадамус.

Анри обаче чувствува: той никога повече няма да види този човек. Затова именно завинаги ще запечата в паметта си това видение.

Срещата

Освен това през тези дни до ушите му непрекъснато достигаха слухове и предсказания: той никога нямаше да забрави тези срещи. Където и да се появеше Наварският принц със своята протестантска свита, едноверците го приветствуваха с непривична потайност и разстроени лица.

— Не продължавайте пътя си, господарю! Останете сред нас, ние всички по-скоро ще умрем, отколкото да ви оставим на враговете ни! — Подобни думи той чуваше отвред.

Един беловлас хугенот, който нарочно бе накарал внуците си да го доведат дотук, издигна треперещата си ръка за благословия и рече с дълбокия си старчески глас:

— Хвала на бога, задето ви видях. След като изтребят всички ни, вие, господарю наш, ще отмъстите за нас и ще доведете нашата вяра до победа!

После от вси страни се разнесоха познатите заклинания да не продължава — за бога — пътя си по-нататък. По-късно Бовоа отвърна на въпросите на Анри:

— Не се оставяйте да ви изплашат! Нека тези хора изпитват страх; това ще ги направи по-ревностни защитници на правата вяра. Те предвиждат най-лошото, защото кралицата-майка ще се срещне в най-скоро време с испанците. Но ние познаваме мадам Катерина. На нея хитрините са й по-близо до сърцето, отколкото кървавите сражения.

— Но ако испанският дявол й го заповяда? — подхвърли Анри, без да очаква отговор, толкова сигурен беше — и завинаги щеше да си остане — в смъртната ненавист на Хабсбургите.

Бовоа се опита да обясни на момчето, че може би Катерина иска само по този начин да се оправдае пред католическата световна сила за това, задето не всякога изпращаше войски срещу собствените си протестанти и че понякога се опитваше да ги подмамва с отстъпчивостта си. В най-лошия случай тя можеше да помоли Филип за помощ, щом като нейните поданици-реформисти не можеха да бъдат обуздани другояче.

Колкото и да го увещаваше Бовоа, доводите му не достигаха до сърцето на Анри, което фантазията му изпълваше с всевъзможни страшни видения. Тя непрекъснато се разпалваше от шепота, който се носеше край него, от загрижените лица и вещаещите нещо лошо гласове, които съпровождаха пътуването му. На края на това пътуване щеше да се случи онова, което изпълваше цялото му същество. Той не знаеше какво беше то, ала това неизвестно нещо му предстоеше; и ако не се случеше, то той все пак беше готов да го види и да го чуе.

Така Анри стигна заедно с придворната свита в град Байон, съвсем близо до областта Беарн, неговата родина. Тук той можеше да очаква всичко, това беше мястото, тъкмо това, където той от малък бе живял заедно с майка си и баща си. Нежна като отколе познатите звуци на името си, тук течеше реката Адур, а ония високи върхове, които се разтапяха в светлина на хоризонта на тъмносиньото небе, бяха неговата планина, Пиренеите. Анри, който бе страдал от мъка по нея, дори и не си помисли сега да избяга сред пазвите й.

Когато най-после испанците дойдоха, оказа се, че ще ги представлява само една млада жена, Елизабета Френска, кралицата на Испания, родната дъщеря на Катерина, придружена само от херцог Алба като началник на свитата. С него именно мадам Катерина води на четири очи своя важен разговор.

Залата се охраняваше отвън. Първа дойде старата кралица, мина покрай стената с прозорците и вдигна всички завеси. На отсрещната стена висяха само картини. После тя седна на един стол с висока права облегалка с лице към вратата. Зад нея беше камината. Голямата й паст бе запълнена със зелени клонки; беше средата на юни.

Влезе херцог Алба, изправил високо глава над твърдо колосаната си къдрава яка. Той не преклони глава и не свали шапка. Вървейки, сгъваше коленете си колкото е възможно по-малко и лицето му не беше младо, ала нямаше никакви бръчки. Никакво преживяване не би могло да се отпечата върху него, защото то беше твърде високомерно.

Той се спря — не от уважение, а като обвинител, и без никакво предисловие заяви на старата жена, че неговият господар, великият крал Филип, е недоволен от нея. Тя прие думите му, без да възрази; херцогът и не очакваше възражение, а говореше с най-строг тон за неизпълнените задължения към светата църква и нейната земна десница, държаща меча — Хабсбургския дом. Тя мълчеше и слушаше, докато той свърши.

После го попита с мазния си глас колко пари й предлага испанският крал, за да направи тя цялото си кралство католическо. Това щяло да й струва скъпо, добави тя.

Херцогът отвърна:

— Никакви пари. Или ще трябва да пуснете и нашите части в страната си и да признаете Дон Филип за върховен господар на цялото ви кралство.

Катерина каза, като този път гласът й потрепери: не е възможно бог да желае това, защото той й бил поверил нейното кралство и я дарил със синовете й. Ала тя обещавала на крал Филип, че няма повече да предизвика неговия гняв, търпейки протестантската ерес. Тя винаги имала най-добри намерения, само че трябвало да допълва недостатъчната си сила с мъдрост.

— Колко струва във вашата страна един удар с кинжал? — попита Алба.

Катерина си пое няколко пъти шумно дъх, опита се да се усмихне или поне гласът й прозвуча подигравателно.

— Десет хиляди удара с кинжал струват толкова, колкото ще струват топовете, опожарените градове и една гражданска война.

— Какви десет хиляди? — раче презрително Алба. — Аз говоря за един-единствен. — Той за първи път благоволи да приближи малко лицето си с острата твърда брадичка към стола с високата права облегалка. При това добави: — В края на краищата и десет хиляди жаби не могат да направят една сьомга.

Тя се замисли, макар че го беше разбрала. За да спечели време, махна с ръка към вратата и към високите прозорци. За камината зад гърба си беше забравила. Гласът й притихна, та дори Алба едва можеше да разбере всяка дума.

— Вие можете да имате предвид със сьомгата поне двама души.

Сега и той зашепна. Шепотът им продължи известно време. После главите им се отделиха една от друга, херцогът отстъпи назад, вдървен и надменен, както отначало. Старата кралица се изправи тежко, той й подаде върховете на пръстите си и я поведе към вратата, той — пристъпващ наперено и отсечено, тя — клатушкаща се тромаво.

Дълго време след като двамата бяха излезли, в залата все още беше съвсем тихо. Навън шумно се сменяваше стражата. Едва тогава зелените клонки в големия отвор на камината се раздвижиха и отвътре излезе една дребна фигура. Тя заобиколи стола, край който се бе случило всичко. Обгърна с поглед двамата злодеи, сякаш все още бяха тук. Чу още веднъж всичко, което те имаха да си доверят, дори и недочутото, заедно с двете имена, които те сигурно бяха произнесли. По-късно Анри разбра кои бяха двете имена — името на адмирал Колини и — кръвта заби лудо в сърцето му — името на неговата майка, кралица Жана.

Сви юмруци, очите му изскочиха от ярост. После изведнъж се завъртя на един крак около себе си, разсмя се звънко и изрече някаква весела ругатня. Беше я научил от старите хора в своята родина, от дядо си Д’Албре, свещени думи, променени до неузнаваемост. Извика така силно, че залата прокънтя.

Обобщение

Така младият Анри позна преждевременно лошавината на хората. Той бе подозирал нещо след натрупаните неясни впечатления по време на детството си, което бе една поредица от непредвидени загадъчни събития. Ала възкликвайки весело „кълна се в светия пъп“ в същия миг, в който пред него се разкри цялата страшна угроза за живота му, той заяви на съдбата, че приема предизвикателството и че ще запази навеки първичната си смелост и вродената си веселост.

В този ден се свърши с неговото детство.

II
Жана

Крепостта край океана

— Видях и чух всичко съвсем ясно — каза Анри на своята мила майка, когато двамата можаха за първи път да разтоварят несмущавани от никого.

Това стана едва в Париж, макар че Жана се бе присъединила към кралския кортеж още когато той се връщаше към столицата.

— Знаеш ли, мамо, какво си мисля? Алба ме забеляза. Зеленината в камината не беше достатъчно гъста и аз се блъснах в клонките, от което те се раздвижиха.

— Може да е предположил, че е от вятъра, нима иначе нямаше да те измъкне оттам?

— Друг би го сторил, но не и този испанец. Аз видях лицето му, това не беше човек; и ако той беше счел за нужно, щеше просто да забие меча си в зелените клони, без да пита кой се крие зад тях. Но той е твърде много високомерен, пък и беше сигурен, че никой не може да го разбере, след като двамата говореха толкова тихо. Не! — възкликна той, тъй като Жана искаше да му възрази нещо. — Не достатъчно тихо, за да не го чуя аз. Аз съм твой син, затова разбрах какво крояха те срещу тебе.

Жана взе главата му и прилепи бузата му до своята. Каза с поглед, устремен напред:

— Хората обичат да се хвалят, дори и със злите си деяния.

— Хората да, но не и чудовищата! — отвърна той бързо и пламенно. После неочаквано се освободи от прегръдките й. — Какви бяха смешни и двамата! — и за да й го покаже, той тръгна най-напред вдървено и наперено като херцога, а после се заклатушка като мадам Катерина.

Имаше голяма дарба да подражава, майка му го знаеше; въпреки това тя едва се разсмя. От това синът й разбра, че неговият разказ действително я бе накарал да се замисли.

После тя уреди всичко така, че да напусне заедно с него кралския двор и да избягат. Действуваше така внимателно, че дори самият Анри не подозираше нищо; отначало тя посети едно от техните имения, откъдето се върна и затова не събуди никакво подозрение. Едва второто пътуване, което Жана предприе заедно с Анри до своите владения в няколко провинции, завърши с бягството им на юг. В По пристигнаха през февруари и Наварският принц бе встъпил в четиринадесетата си година, когато получи първите си наставления как се управлява и как се води война, което в действителност бе едно и също.

Жана се отнесе към собствените си поданици като към врагове, задето се бяха надигнали срещу вярата по време на отсъствието на своята кралица. За известно време нежната Жана се превърна в свирепа владетелка. Тя изпрати сина си заедно с голям щаб от дворяни и с топове, за да отмъстят заради един неин едноверец, и бунтовниците зле си изпатиха.

Веднага след това нейният родственик Конде се опита ни повече, ни по-малко да нападне краля на Франция и неговия двор. Кралицата-майка беше на мнение, че сигналът за новите вълнения както на север, така и на юг бе бягството на нейната добра приятелка Жана. И както винаги когато нещата не се развиваха в нейна полза, тя реши да преговаря. Изпрати един любезен господин с красиво име; ала каквото и да говореше той, Жана знаеше, че се стараят да я примамят отново в лапите на двора.

Затова тя просто настоя синът й действително да стане наместник на цяла Гийена — голямата провинция с главен град Бордо; досега той само бе носил титлата. Тъй като Катерина и сега нямаше намерение да отстъпи, всичко беше ясно. Колини и Конде веднага продължиха заедно своя поход. Жана, от своя страна, смяташе, че сега враговете й ще се постараят насила да отвлекат принц Анри. Особено Лотарингския кардинал тя смяташе способен на всичко. Той беше по-опасен от кралската династия, която и без това вече имаше властта. Гиз тепърва се стремеше към нея и Жана д’Албре знаеше по себе си какво означава това.

Затова тя реши да замине за областта с най-здравите протестантски позиции, наречена Сентонж, на север от Бордо, по протежение на океанския бряг. Анри беше весело възбуден за разлика от майка си, която се измъчваше от съмнения.

— Защо плачеш, мамо?

— Защото не знам кое е право и кое неправо. Сатаната непрекъснато се възправя срещу доброто и както и да постъпвам, все се страхувам, че той именно ме подтиква.

— Не. На мен Бовоа ми казва, че съм достатъчно голям да тръгна на война и да се бия.

— А кой е твоят Бовоа? Нима досега сатаната никога не е говорил чрез неговата уста?

— Този път той използува устата на господин Дьо ла Мот-Фенлон. — Това беше пратеникът на Катерина. — Аз много добре разпознавам гласа на злото! — извика Анри.

Жана замълча. Беше много щастлива, че поне четиринадесетгодишното момче все още знаеше кое е право. Погледнеше ли малкото му решително личице, тя започваше да мрази заобикалящите я господа, които я увещаваха да не скъсва с двора, защото самите те бяха само светски люде или слаби души. Тогава тя преставаше да се страхува и от нашепването на сатаната и вътрешно се чувствуваше победителка. Синът й вече беше достатъчно голям да върти оръжието, това беше решаващото!

Тя все пак попита, за да не остане у нея никакво съмнение:

— За какво, сине мой, искаш да се биеш?

— За какво ли? — повтори изненадан той, защото съвсем бе забравил сред въодушевлението и радостта, че най-после ще върви на бой.

Жана не настоя, помисли си само:

„Той ще си го припомни. Коварството на врага и особено на съдбата ще го научат. Той всеки път ще черпи упование от мисълта, че се бие за истинната вяра. Пък и кръвта ще заговори у него; защото той е много по-близък родственик със своя чичо Конде, отколкото с който и да било католически херцог. Освен това кралството има нужда да бъде омиротворено чрез нашата победа — добави тя и това й правеше чест. — И все пак най-важното — веднага й мина през ума — си остава служенето на бога. Целият живот на моя мил син ще бъде един монолитен блок и вярата ще скрепи целостта му.“

Толкова много се мамеше кралица Жана по отношение на своя весел побойник. Тя не искаше да си спомня за краката на принцеса Марго, с които го бе видяла да се занимава, когато добрата й приятелка Катерина я накара да го погледне през прозореца. Забравяше също така, че в манастирското училище той все пак се бе принудил накрая да се откаже от правата вяра и бе склонил да отиде на литургия. Действително той се бе съпротивлявал храбро известно време, ала какво може да стори едно дете, срещу което се нахвърлят всички възрастни? Какво ли би могъл да стори на неговото място един възрастен, който иска да има приятели, да се радва на живота и да не бъде мъченик? Кралица Жана бе от онези хора, които, въпреки всички тежки изпитания и най-жестоки козни на врага, все пак си остават доверчиви и неопитни. Затова пък такива хора могат дори и когато застареят, все още да обичат и да вярват.

Анри познаваше Жана по-добре, отколкото тя него; затова рядко я молеше за пари. Той обичаше да играе на комар, пируваше много и си набавяше средствата, като разпращаше по домовете на различни хора неочаквани разписки за получени в заем пари. Разписката или се връщаше обратно, или пристигаха парите; майка му не биваше да знае нищо за това. Само войната можеше да изплати дълговете му — момъкът скоро разбра това. Не само възвишени и безкористни подбуди го караха да желае силно гражданската война. По това време той приличаше на другите гладни хугеноти. Впрочем това беше от полза за делото, на което той служеше, защото го караше да говори и да действува още по-разпалено и по-убедено.

Жана замина заедно с него; ала още докато пътуваха към протестантската крепост Ла Рошел, отново ги пресрещна същият пратеник на френския крал. Той попита Наварския принц защо непременно иска да върви при своя чичо Конде в Ла Рошел.

— За да спестя плата за траурни дрехи — отвърна незабавно Анри. — Ние, принцовете от кралска кръв, би трябвало да измрем всички наведнъж, тогава никой няма да има нужда да носи траур за другия.

Същият този господин смяташе Анри за глупав, защото инак не би се опитал да го насъска срещу собствената му майка. Без да назовава нейното име, той заговори за подпалвачите.

— Една кофа вода — възкликна веднага в отговор Анри — и пожарът ще бъде изгасен.

— Как така?

— Лотарингският кардинал ще трябва да изпие кофата с вода, та да се пръсне.

Ако господинът не можа да разбере това, то означаваше, че той по-трудно съобразява от петнадесетгодишния момък. Умните отговори на Анри най-много радваха Жана. Захласната по сина си, тя се забави твърде много по пътя и едва не попадна в ръцете на Монлюк, който отново бе по петите й. Ала майка и син успяха благополучно да достигнат укрепения град край океана и изпитаха огромна радост, когато най-после се видяха сред приятели. Затова така блестяха очите им и когато се смееха, и когато плачеха. Колини, Конде и всички, които вече бяха пристигнали там и се тревожеха за тях, отпразнуваха срещата с не по-малко развълнувани сърца.

Не е малко нещо да се окажеш в един дружелюбен и сигурен град, когато зад гърба ти се простира цяла земя, изпълнена с омраза и гонение! Изведнъж се освобождаваш от недоверието, предпазливостта става ненужна и на избавилия се от беди човек е достатъчно на първо време дори само това, че е свободен и може да диша. Да можеш да кажеш всичко, което те е измъчвало и огорчавало, а другите да те гледат и да говорят като чрез твоята уста! Да бъдете заедно и да си заобиколен само от хора, които не трябва да презираш! Избави ни от всяко зло! Преведи през всички опасности онези, които обичам! И ето те вече бяха пристигнали.

Анри стоеше на брега на морето. Дори в нощната тъма можеше, без да се страхува от нападение, да отиде на пристанището и на кея. Вълните прииждаха със сила, блъскаха се о кея, разбиваха се и техният мощен рев бе гласът на далечината, която не го познаваше, а вятърът довяваше до него привкуса на един друг свят! Ако сърцето й забиеше лудо, неговата майка би помислила, че това е бог. Синът й Анри се въодушевяваше от мисълта, че тази безбрежна вода не престава да се придвижва все напред и напред и да реве, докато се удари о незнайните брегове на новия континент — Америка. Тя била дива, самотна и свободна: да бъдеш свободен — мислеше си той — от злото, от омразата и от насилието, да вярваш в едно или друго, според случая, и да пострадаш заради него или да победиш. Да, през нощта, заобиколен от морската шир, стъпил на камъните, от които се стичаше пяна, младият син заприлича изцяло на своята майка и онова, което той наричаше Америка, всъщност беше божието царство.

Звездите просветваха за миг през гонещите се неузнаваеми облаци и по същия начин и облачната душа на петнадесетгодишния момък пропускаше от време на време да пробие светлината. По-късно тя няма да може да пробива; земята под краката му ще става все по-действителна и по-твърда и той ще се чувствува прикован за нея с всичките си сетива и мисли.

Цената на сраженията

Наварският принц подтикваше възрастните най-после да нападнат. Той не искаше нито съвещания, нито речи. На приветствията на представителите на града бе отговорил:

— Аз не умея да говоря много, но ще направя нещо по-добро — ще извърша нещо!

Да види най-после врага, да отмъсти най-сетне и да се прояви, да изпита най-после тази наслада!

— Това е безобразие, мила майко, френският крал ти отнема всички владения и войските му покоряват нашата земя! Аз искам да се бия! Още ли ме питаш за кого? За тебе!

— Писмото до съда в Бордо моята добра приятелка Катерина си го е измислила; то трябва да ме лиши от всичките ми земи. Тук ме държали пленница, както твърди тя — сякаш тя самата не смята да постъпи така с мен! Не, това е убежище, а не затвор за мене, макар че не мога да напущам града и трябва да се откажа от ползуването на всичките си блага. Нека тази жертва бъде принесена богу! Да! Върви и победи неговите врагове! Сражавай се за него!

При тези думи тя хвана главата му с двете си сухи ръце. Формата и чертите на лицето му приличаха на нейните: високите му тесни вежди, благите очи, ведрото чело, тъмнорусите коси, твърдата малка уста, цялата тази крехка младост напомняше, сякаш по обратен път, нейния залез. Той беше здрав и добре сложен, плещите и гръдният му кош се развиваха добре, макар че той навярно нямаше да израсне висок. Носът му беше доста дълъг, засега само върхът му леко бе увиснал надолу.

— Пускам те с радост да тръгнеш на поход! — заяви Жана с дълбокия си кънтящ глас, който прозвучаваше така, когато тя се извисяваше над себе си.

Едва когато Анри си отиде и беше далеч, тогава тя си позволи тайно да си поплаче, да си поплаче на глас като дете.

Малко бяха онези, които плачеха открито в града Ла Рошел, когато войската на хугенотите премина през градската порта. Жителите на града се радваха, защото часът на бога и неговата победа беше близък. Повечето мъже бяха оставили близките си в далечните земи, бойната заповед ги бе откъснала от тях и сега те твърдо се надяваха, че ще завземат отново тези земи. Истинското избавление е да потеглиш на такава война!

Но стана така, че защитниците на правата вяра бяха победени. Католическата армия им нанесе две тежки поражения и то макар че те съвсем не бяха по-малобройни; и от двете страни стояха по тридесет хиляди души. Протестантите получиха подкрепления както от север, така и от южните области на Франция. Освен това те можеха да се надяват на помощ от страна на Оранския и на Насауския принц, а също и от страна на херцога на Цвайбрюкен. За вярата не съществуваха граници нито по отношение на земята, нито на езика, и който е за правдата, той е мой брат и приятел. Въпреки това обаче протестантите претърпяха две тежки поражения.

А стана така, защото Колини действуваше твърде бавно. Той трябваше да се придвижи много по-стремително към чуждестранните си съюзници, за да се пренесе войната във вътрешността на Франция. Вместо това той се остави врагът да го изненада още преди да бе напреднал много, повика Конде да му се притече на помощ и пожертвува принца от кралска кръв, само и само да се спаси войската. Конде падна край Жарнак, пронизан от изстрел из засада. Радостта сред редиците на войската на Анжуйския херцог беше голяма, показваха трупа на убития на гърба на една магарица, за да го видят всички войници и да се убедят, че изтребването на всички протестанти е близко. Анри Наварски, племенникът на убития, разбираше по-добре от всички каква беше божията промисъл. Сега вече беше дошъл неговият ред, той застана начело на войските.

Засега само бе яздил коня си и не бе вършил нищо друго, ала и това не беше малко. Не беше малко да препускаш срещу врага, напълно невинен, чист и неопетнен, докато врагът е затънал в грехове и трябва да си понесе наказанието за това. То си е негова работа, толкова по-зле за него, ние по цял ден, по петнадесет часа непрекъснато сме в движение, без да слизаме от конете, великолепни, неуморими, и не усещаме телата си. Вятърът го подемаше, той политаше, погледът му ставаше все по-ясен и по-остър, той виждаше надалеч, както никога дотогава, защото сега имаше враг пред себе си. Ала ето че неочаквано врагът престана да се чувствува само в полъха на вятъра и да се намира в далечината. Той възвести присъствието си с едно гюлле. Ехото от изстрела беше слабо, ала ето, гюллето действително лежи на земята, тежко и от камък.

В началото на всяко сражение Анри изпитваше страх и трябваше да го преодолява.

— Ако не знаехме страх — поучи го един пастор, — нямаше да можем да го преодоляваме за слава на бога!

Анри овладя възбудата си и застана на същото място, където бе паднал първият убит. Така бе постъпил и баща му Антоан и бе паднал прострелян, Анри не бе застигнат от куршум, страхът му се разсея и той потегли с войските си, за да заобиколи вражеската артилерия. Успееха ли, това щеше да бъде хубав номер!

Сега чичо му Конде не бе вече между живите и грижите и отговорността изведнъж се стовариха върху плещите на безгрижното момче. Майка му Жана побърза да дойде и сама го представи на войските си като техен вожд — най-напред на кавалерията, след това — на пехотата. Анри се закле в душата си, в честта и в живота си, че никога няма да отстъпи от правото дело и думите му бяха изпратени от всеобщи възгласи. За сметка на това обаче занапред той трябваше не само да язди срещу вятъра, но и да заседава в Съвета. Това би било твърде уморително, ако не съществуваха веселите шеги. Едно писмо до Анжуйския херцог му достави голямо удоволствие. Така се наричаше вторият още жив син на Катерина, наричан по-рано „монсеньор“, също Анри на име, единият от тримата Анри от времето на учението им в Париж. Сега двамата стояха един срещу друг на бойното поле.

Този Анри му бе писал високопарно и поучително, припомняйки му дълга и подчинението, които очакваше от него кралството. Всичко това би минало някак незабелязано, ала надутият тон — а може някой секретар, сигурно чужденец, да бе обработил старателно стила на писмото, или монсеньор Анри — ако той сам го бе писал — не може вече да се откаже от прекалената превзетост и изтънченост също като сестра си Марго! В своя отговор Наварският принц се надсмя над цялата изискана кралска фамилия. Той отвърна, че авторът на писмото се изразява като чужденец, който не познава говоримия език на хората от народа. А в края на краищата правото дело непременно е там, където се говори правилна френска реч!

Анри се позова на езика и на стила. По този начин той обърна внимание върху нещо, което сам не съзнаваше; той самият бе роден другаде и речта, на която бе проговорил, не бе съвсем същата. По-късно той бе изучил говора на кралския двор, на съучениците си, а накрая — на войниците и на народа, и последният му бе най-скъп.

— Френският език най-ми е по сърце! — ще възкликне той по-късно, когато отново ще си припомни произхода си. Засега той предпочиташе да си мисли, че този език е бил именно езикът на детството му и единственият за него. Той спеше в сеното заедно с войниците си, когато това се налагаше, и дори не сваляше дрехите си, миеше се не по-често от тях, миришеше и ругаеше като тях. Една определена гласна той все още произнасяше различно от тях, ала сам не искаше да осъзнае това и съвсем бе забравил как на времето в училищния двор другите двама Анри се побутваха и му се надсмиваха, задето произнася думата „лъжица“ в мъжки род. Той и сега я изговаряше погрешно.

Понякога Анри ясно разбираше грешките във военната стратегия, които допускаше Колини. Това се случваше, когато любовта към живота и ездата не обладаваше изцяло момчето. Обикновено на него му се струваше, че е по-важно да се бие, отколкото да спечели битката, защото животът беше дълъг и весел. Беше длъжен да почита адмирала, възрастен вече човек, защото той бе изучил добре военното дело; а само пораженията, победите и дългогодишният опит — всичко това, събрано заедно, дава знанието. Ала на Колини — този истински бог на войната, надянал маската на трагичен паметник, Анри не можеше да доверява съмненията си и говореше за тях само с братовчед си Конде, синът на падналия принц от кралска кръв, когото Колини бе пожертвувал.

Двамата младежи бяха на едно мнение по една точка, която винаги сплотява младежта: старият си бе изживял времето. Нищо вече не му се удава — и щом като заговорихме за това: къде всъщност бяха неговите успехи? Нека не си слагаме грях на душата! Някога — както всички стари хора си спомнят — той бе спасил Франция във Фландрия, как ли се наричаше онзи град? Тогава херцозите Гиз бяха настояли да се обяви война на Филип Испански, нашия изконен враг. Всъщност това са истории, случили се преди наше време, кой ли ги помни още? Господин адмиралът посъветвал да не се предприема походът и успял в последния миг да предотврати поражението, като лично се затворил в неукрепения град; но кого наградиха за това? Не него, а херцозите Гиз, виновниците за войната. Това е много по-лошо, отколкото ако той бе отстъпил веднага — а, да, Сен Кантен се наричаше градчето, — ако той веднага бе отстъпил онова градче на испанците! Но като няма човек късмет…

Което е истина, си е истина: на времето той бе отнел Булон от англичаните. Това още се помни. Той бе командувал част от френската флота и когато аз реех поглед от скалите на Ла Рошел далеч към Новия свят, не можех да не си помисля, че пръв от всички французи именно господин адмиралът се бе заел да създаде френска колония. Четиринадесет души емигранти отплували заедно с двама пастори за Бразилия и, разбира се, нищо не излязло от това. И с него бе станало така, както с повечето други: той бе сторил всичко, което бе по силите му, и бе изгубил. Така е, като няма човек късмет…

Той често бе жънал победи — така е; но това бяха победи срещу краля на Франция, когото той вечно бе искал да помири с протестантските му поданици и да го спаси от ръцете на рода Гиз. Затова господин адмиралът трябваше непрекъснато да сключва нетрайни договори и войната всеки път започваше отначало. Със своята умереност той искаше да докаже, че в края на краищата не е никакъв подстрекател срещу краля — и въпреки това бе искал дори да плени Карл Девети и кралят никога няма да забрави и да му прости, задето се бе наложило да бяга заради него. Човек или трябва да бъде бунтовник в името на бога срещу краля, или да не повежда войските си към Париж — и да не се оставя да го поведат за носа, вместо да завземе столицата на кралството, да я ограби и да срине със земята целия кралски двор! Вместо това всеки път когато някаква опасност надвисне над двора, се издава кралски едикт, който обещава верска свобода на протестантите, и още на другия ден го нарушават. И дори те да го спазваха, какво спечелиха нашите братя по вяра? Хугенотът е длъжен да мине на кон или пеша двадесет мили, когато иска да отиде на богослужение: толкова малко молитвени домове му е разрешено да има. Не ми се нрави, когато някой побеждава напразно.

Разбира се, той е прекрасен пълководец и защитник на вярата. Ние, протестантите, сме малцинство и ако те все пак се страхуват от нас, страхуват се от господин адмирала, и ако ни изпращат посредници да преговарят с нас, то те ни питат: наясно ли сте вие, че не бихте представлявали никаква сила за кралския двор, ако господин адмиралът не беше с вас? Но погледни го все пак, какво ще му остане от всичките успехи след преживяния в постоянно благородно напрежение живот? До някогашната победа при Сен Кантен, която впоследствие му донесе толкова много беди и толкова много облаги на рода Гиз, казват, че той бил фаворит с голяма власт. По това време покойният сега крал бил още жив, той обичал Колини, направил го богат и мадам Катерина все още нямала думата, а синът й Карл бил дете. Това били дните на неговата слава, но ние не сме били там. Сега сме тук, ала какво става именно сега, докато ние разговаряме? В този момент те разпродават на търг в Париж неговите мебели, които са ограбили от двореца му в Шатийон, преди да го подпалят. Те го осъдиха да бъде удушен и обесен на Плас дьо ла Грев като бунтар и заговорник срещу краля и държавата му. Имотът му бе конфискуван, отнеха правата и честта на децата му и онзи, който го предаде на властта жив или мъртъв, ще получи награда петдесет хиляди екю. Ние, младите, наистина не бива да забравяме: господин адмиралът избра всичко това в името на правата вяра и се бе оставил да го унизят за слава на бога. Защото инак това би било непростимо!

— Той уби стария херцог Гиз. Това поне направи заради себе си и всъщност то именно ми харесва най-много у него. Човек трябва да си отмъщава! — каза младият Конде.

Братовчед му Анри отвърна:

— Аз не мога да понасям убийците, а господин адмиралът не е убиец. Той само не е възпрял убийците.

— А какво казва съвестта му за това?

— Че това са различни неща — отвърна братовчедът Анри. — Да извършиш убийство е ужасно. Да изпратиш убийци някому — не е разрешено. Да не ги спреш обаче, това е възможно, макар че аз не бих желал да се окажа в подобно положение. Въпреки това Лотарингският кардинал би трябвало да изпие цяла бъчва вода. Само той и неговият род са виновници за всички беди на Франция. Те предават кралството на Филип Испански, за да ги постави той на трона. Единствено те предизвикват срещу нас, протестантите, ненавистта на краля и на народа. Освен това те искаха да убият Колини, те сами започнаха боя, ала той ги превари. Може би той не биваше да отрича това. Аз, от своя страна, вярвам, че бог го оправдава.

Конде не се съгласи с него, защото мислеше не само за убийството на херцог Гиз, а и за баща си, който бе паднал жертва при Жарнак заради Колини.

— Господин адмиралът не обичаше баща ми, според него той бил имал твърде много любовници. Инак нямаше да остави да го убият. Ала господин адмиралът много добре умее да влиза в съгласие със съвестта си и ти сигурно от него се учиш да постъпваш така — рече момъкът предизвикателно.

— Смъртта на твоя баща беше необходима заради победата на религията — обясни му Анри съчувствено.

— И заради твоята! Оттогава ти си първият принц измежду всички нас.

— Та аз бях първият и преди това, по рождение — отвърна бързо и неочаквано остро Анри. — За жалост това не принася никаква полза, щом като нямаш пари и имаш силни врагове; и особено когато трябва да се биеш като беглец, когото те искат да заловят. Какво правим ние, за да променим всичко това? Нападаме ли? Аз — да! На двадесет и пети юни, никога няма да забравя тази дата, това беше моят ден и моята първа победа. Ала мога ли да се похваля пред стария с първата си победа?

— Освен това битката беше съвсем незначителна. Адмиралът щеше да ти отговори, че макар ти да си се позабавлявал добре при Ла Рош Абей, ние все пак трябваше да се скрием на добре укрепени места и да изчакаме немците. И какво стана, когато немските конници най-после пристигнаха?

Конде повиши злобно глас:

— Тогава ние побързахме да изпратим колкото може повече войска на Наварската кралица, за да прочистим нейната страна от врага. Сега си плащаме за това.

— Ти нищо не плащаш. Всеки ден се влачиш с момичета.

— Ти също.

Двамата младежи отпуснаха юздите на конете си и пристъпиха напред, за да се погледнат съвсем отблизо право в очите. Конде дори сви юмрук. Анри се направи, че не вижда; после най-неочаквано прегърна с две ръце братовчед си и го разцелува. А наум си каза:

„Малко е завистлив, малко е слабоват, но поне ми е приятел, а ако не е, трябва да стане!“

Конде също прегърна братовчед си. Когато се пуснаха, неговите очи бяха сухи, а на Анри — овлажнени.

Изпращането на войски в Беарн се оказа полезно, тъй като те удържаха там победа. Това трябвало да накара господата в Париж да се позамислят — подхвърли синът на Жана, пък и мадам Катерина трябвало да поизстине малко под тлъстите си старчески меса. Ние стоим с по-голямата част от войската в Поату, на половина път към столицата на кралството, и ще го завладеем на всяка цена! Още сега!

Двамата младежи помолиха да влязат при адмирала и Колини ги прие, макар че му беше трудно да прояви пред тях пълна увереност и непоколебимо упование в бога: твърде много удари бе стоварил бог върху него именно сега. Ала старият протестант се оказа силен в нещастието, готов да издържи всички изпитания, които му поднасяше съдбата. Никой нямаше нужда да знае колко нещастен се чувствуваше той, когато останеше сам през няколкото часа на нощта и когато не можеше да намери дори пътя към бога. Той слушаше замислен думите на възбудените младежи.

Братовчедът беше по-необуздан от Анри. Твърде непочтително той заяви на Колини, че трябва да тръгне към Париж. Нарече го нерешителен, задето не предприема нищо и държи в обсада град Поатие, без да може да го превземе. А през това време врагът събира силите си.

Адмиралът наблюдаваше двамата младежи — този, който се изказваше така буйно, и другият, който мълчеше и изчакваше. Опитният мъж много добре знаеше чие желание и мисли изразяваха тук пред него; затова той не отвърна на Конде, а на Навара. Обясни му, че позициите на врага по пътя му за Париж са твърде силни и че сам той не е могъл да предприеме нищо друго, освен да установи връзка със своите изпратени на юг войскови части и — тук той вдигна пръст — той трябвало да се погрижи, щото чуждите войски да получат заплатите си. Иначе щели да му избягат. Сам той бе пожертвувал вече семейните си накити, за да не допусне конниците сами да тръгнат да си търсят заплатите. Но не спомена за това. Един християнин не се кичи с жертвите, които принася, още по-малко — един горд мъж. Затова Колини остави младия принц да говори и да го обвини несправедливо.

— Вие разрешавате на войниците да грабят страната. Господин адмирал, аз съм още млад и не познавам войната така добре както вие. Но аз не съм си я представял така — чужденците, вместо да се бият заедно с нас, да палят селата ни и да измъчват до смърт нашите селяни, за да измъкнат от тях всичко, каквото имат. Народът избива мародерите от вашата войска като вредни зверове, а ние, от своя страна, си отмъщаваме всеки път още по-жестоко на хората, който говорят нашия език.

— Но те не изповядват нашата вяра — отвърна протестантът с мрачно набръчкано чело.

Анри стисна зъби, защото инак щеше да изрече думи, които той с ужас чу в душата си, тъй като това бяха думи против религията.

— Всичко това не може да бъде божията воля! — каза той.

Колини отвърна решително:

— Каква е божията воля, мой принце, ще можете да разберете след края на похода. Така или иначе бог ме запази за нови дела: защото стражата ми отново залови един убиец, който Гиз са изпратили срещу мен.

След този разговор той реши да държи занапред този критично настроен младеж колкото се може по-далеч от себе си. Преди битката за Монконтур, която отново му бе съдено да загуби, той заповяда на двамата принцове да останат за по-голяма сигурност в тила, макар че единият кипеше от гняв, а другият проля горчиви сълзи. После отново се появи Жана д’Албре и свикаха Съвета. След новото поражение протестантската войска бе намаляла е още три хиляди души и Колини нямаше друг избор, освен да се отправи на юг, вместо да заповяда по-малката част от войската му да се придвижи към него на север.

Както винаги, Жана и този път доведе със себе си своите пастори. Тя води тайни разговори с Колини, при които вече падналият духом човек отново се превърна в победител. Защото победата, която ние носим в себе си, е първото условие, за да последва истинската победа — така го уверяваше Жана. После нейните пастори запяха своите псалми и армията и нейният пълководец отново се почувствуваха благочестиви и силни.

Последва един усилен преход, при който твърде отдалечените една от друга части на армията действително се съединиха. След това обаче протестантите прекосиха цялата страна на север, чак до графство Невер. От този момент те вече заплашваха Париж. Кралският двор веднага се раздвижи. И докато войските напредваха, двете дами Катерина и Жана подеха преговори. Войската все още напредваше, когато мирът бе подписан и настъплението бе преустановено. Сключеният договор осигури на протестантите свобода на вероизповеданието.

Анри се радваше заедно с майка си, защото я виждаше щастлива. Дори той самият се чувствуваше щастлив, докато не се замислеше. По време на настъплението обаче той се бе разболял и се бе наложило да остане в някакъв град, където бе имал достатъчно време да си припомни всички ужаси на тази война и завинаги да ги запечата дълбоко в съзнанието си. Може би той се беше разболял именно в резултат на зверствата на протестантската армия, също както навремето бе изглеждало, че го е хванала шарка само защото го бяха принудили да приеме католическата вяра.

Той не скри пред адмирала вътрешните противоречия, които го терзаеха. Каза му:

— Господин адмирал, нима вие наистина вярвате, че свободата на съвестта може да бъде наложена чрез договори и декрети? Вие сте голям пълководец, успяхте да избегнете удара на врага и застрашите краля на Франция в собствената му столица. Въпреки това народът на провинциите, в които ние всяхме несигурност, и занапред ще нарича хугенотите метежници и няма да ни остави да се молим спокойно там, където сме убивали и грабили.

Победителят Колини отвърна:

— Принце, вие сте още твърде млад и освен това лежахте болен, докато ние напредвахме. Хората забравят много бързо всичко и единствено бог ще си спомня онова, което ние трябваше да извършим в името на неговото дело.

Анри не повярва на тези думи, или пък — толкова по-зле — помисли си той, — ако и бог бе видял като него същите картини, всичките онези нещастни хора, които увесваха във въздуха, за да ги накарат да кажат къде са парите им, като при това палеха огън под краката им! За да не каже излишни думи, той се поклони пред победителя и си излезе.

Семейна сцена

Последва кратък период от време, през който почти изглеждаше, че Жана и Анри живеят в един мирен свят, без коварство и без омраза. Тя управляваше своето малко кралство, а той — голямата провинция Гийена. Тя нямаше нужда да наказва вече, защото поданиците й отново бяха добри протестанти. А той, с чисто сърце, представляваше краля на Франция. И наистина Анри не можеше да проумее защо трябва по рождение да бъде враг на кралския дом; наставленията на майка му не бяха пуснали в него чак дотам дълбоки корени. Един млад човек би трябвало да може да забрави понякога честолюбието си. Осемнадесетгодишен, той си казваше в продължение на два-три месеца: достатъчно съм сторил вече за този живот! Жените са толкова красиви и да се бориш за тяхната любов е много по-полезно, отколкото да водиш войни, да се бориш за религията и за престола!

Той имаше предвид младите жени и то в онова състояние, когато те почти не са човешки създания, а по-скоро богини, толкова прелестни са телата им. Дори и след като ги опознаеше по-отблизо и се убедеше, че те бяха от плът и кръв, те въпреки всичко си оставаха от някакъв друг свят, защото неговото въображение и желанието му отново ги преобразяваха. Освен това те бяха все различни и нямаше време да го разочароват; той никога не се задържаше дълго при една и съща. Затова не можеше още да прозре, че вместо неговите собствени възвишени чувства, във възхитителните им тела се крият в повечето случаи пресметливост и ревност. Намразеше ли го някоя, той яхваше коня си и препускаше часове наред, за да потърси отплата за дългата езда при някоя друга. Тя, от своя страна, го очакваше с блеснал поглед и с лице, озарено от вечна любов. Той падаше в краката й, която и да бе тя, и целуваше края на роклята й, достигнал до целта след толкова дълъг и уморителен път. Очите му се замъгляваха, а жената, гледана през сълзите му, ставаше още по-хубава.

И докато Анри живееше заради младите жени, няколко зрели дами се занимаваха с него, без той да знае за това. Първата беше мадам Катерина. Една заран тя прие на височайше посещение в своята спалня в Лувър сина си крак Карл Девети. Той беше още по нощница, толкова бързо бе дотърчал тромавият момък при нея. Едва затворил вратата, той извика:

— Мамо, и това дочакахме!

— Сестра ти го е пуснала при себе си ли?

— Марго спи с Гиз — потвърди ядно Карл.

— Не ти ли казах аз? Тя е свиня! — изрази се мадам Катерина с точността, която случаят налагаше.

— Това е благодарността й за доброто възпитание, което получи — горещеше се Карл. — Знае латински, толкова е учена, че чете дори по време на ядене! Умее да танцува „павана“, иска да я възпяват поети… — Непрекъснато му хрумваха нови неща. — Конете, които теглят позлатената й каляска, носят на главите си снопове пера, дебели като задника ми. Но аз я знам какво върши, шпионирах я. Още на единадесетгодишна възраст започна да се влачи с тоя-оня!

— А ти й светеше! — прекъсна го мадам Катерина.

Той обаче не се остави да го смутят. Познаваше всички любовници на сестра си и започна да изброява имената им, ругаейки. После изведнъж се измори от собствената си ярост, която беше твърде голямо напрежение за неговата физика. Челото му беше станало тъмночервено и той се отпусна задъхан върху леглото на майка си, така че възглавниците отскочиха; и продължаваше да мърмори:

— И какво ме засяга мене всичко това? Тя ще си остане такава, каквото си е, и ще се натиска с тоя Гиз или с някой друг! Плюя аз на нейните похождения!

Майката го наблюдаваше и си мислеше:

„Само до преди няколко години той беше нежен и красив като картина на стената. А сега, като го погледнеш, можеш да го вземеш за касапски чирак, вместо за крал. Моя ли е заслугата за това? Но то не е моята кръв, това са тия Валоа! Кръвта на тези варварски рицари излиза дори от гробовете и отново създава някое от тия подобия!“ — Така мислеше дъщерята на Медичите, защото нейните малко известни предци бяха живели в удобни стаи, вместо в конюшни и военни лагери.

Тя каза с равния си глас:

— Така, както я кара сестра ти, скоро няма да ми остане нищо друго, освен да взема Анри Гиз за зет. Кой ще бъде тогава по-силният от двама ви, бедно мое момче, ти или той?

— Аз! — изрева Карл. — Аз съм кралят!

— По божия милост ли? — попита тя. — Това поне трябваше да научиш досега, че всеки крал би трябвало да подпомогне малко божията милост, ако иска да остане крал. Днес ти си кралят, синко, защото аз, твоята майка, съм още тук.

Тя изрече тези думи с онзи познат глас, с който той бе свикнал още от детските си години и при който обикновено беше ставал на крака. Той и сега се изправи от леглото и застана по риза, която се издуваше върху пълните му гърди и върху корема, пред дребната стара жена, готов да изслуша нейната повеля.

— Аз искам — каза решително тя — Марго да не се ожени; за тоя Гиз, защото неговият род е могъщ. Моето желание е тя да се ожени за обикновен млад човек, който да ни служи.

— И кой ще бъде той?

— Той трябва да бъде от добро семейство, което обаче да няма влияние и да не се ползува с уважение в Париж. Най-важното е аз да го имам под ръка. Онзи, когото можеш да хванеш, е безопасен. Човек трябва да прибере враговете си под собствения покрив.

— Нима ти говориш за…

— Аз преговарям с майка му да ми го изпрати тук, за да го взема под своя опека.

— Но той е еретик! Сестра ми — и един еретик, никой никога не си е представял дори подобна връзка!

— А ако брат ти Д’Анжу се ожени за кралицата на Англия? Елизабет също е еретичка, и при това е велика кралица, по собствена милост.

— Тя ще унищожи своите католици! — подхвърли Карл по-скоро страхливо, отколкото възмутено.

Според него майка му беше прекалено много умна. Дори религията не можеше да възпре изобретателния й дух. Ала изричайки най-ужасните думи, тя си оставаше олицетворение на невъзмутимостта.

— Нека английските католици сами се оправят — пък впрочем и френските също! — добави тя.

Карл гледаше към пода и само изръмжа. Не посмя да каже нищо.

— Пък нали съществува и испанският крал! — добави след малко той.

— Моята дъщеря, кралицата на Испания, е мъртва — заяви Катерина без никаква тъга. — Оттогава аз трябва вечно да живея в страх, че Дон Филип може да се възползува от затрудненията ми. Затова именно имам нужда от моите протестанти.

Наум тя добави:

„А когато няма да имам повече нужда от тях, ще постъпя точно така, както постъпва английската кралица със своите католици.“

Имаше ли смисъл да споделя това с некадърния си син? Сега тя каза онова, което очакваше от него:

— Сестра ти трябва най-после да бъде вразумена!

— Точно така! Тая история с Гиз.

— Който може да ти отнеме короната — добави бързо тя.

Тогава той изрева:

— Веднага да дойде тук сестра ми! Ще я науча аз нея как ще ме сваля от трона!

И той побягна, ала майка му успя да го задържи за нощницата.

— Тук ще стоиш! Може нейният Гиз да е в покоите й, а той носи оръжие!

Това веднага го спря.

— И после, ако те види, тя сигурно няма да дойде тук. А аз искам работата да се уреди само тук, при мен, и никъде другаде!

Тя плесна с ръце и каза на придворната, която влезе:

— Помоли принцесата, моята дъщеря, да ме посети, за да й предам една много важна новина. Увери я, че новината е добра.

След това двамата зачакаха — Катерина без никакво вълнение, със скръстени пред корема си ръце, докато тромавият й син тичаше нетърпеливо насам-натам из стаята, полите на нощницата му се развяваха и той ръмжеше предварително задъхан.

Най-после вратата се разтвори, за да се появи едно видение, от което би се възхитил всеки, освен те двамата. Въпреки ранния час Маргарита Валоа бе облечена в бяла копринена рокля с много лъскави нишки по нея. Бе обута в червени обувки, перуката й също беше червеникава, а лицето си тя бе гримирала благодарение на голямата си опитност точно в онази гама, която подхождаше на русата й красота.

Влизането й бе напълно съобразено с типа красота, която тя си беше избрала — надменно, но с лека походка. Със същия израз тя би могла да влезе и в някоя тържествена зала. Един поглед към майка й и един към брат й обаче бяха достатъчни за нея, за да разбере какво я очаква. Изисканото й лице замръзна, гордата усмивка премина в ужас и тя понечи веднага да направи крачка назад. Ала беше вече късно, Катерина беше дала знак и вратата се хлопна отвън.

— Какво искате от мене? — попита нещастната девойка с писклив глас и дъхът й замря.

Карл Девети погледна майка си и тъй като тя не пожела да забележи това, той бе сигурен, че всичко му е разрешено. Нахвърли се с рев върху сестра си. Най-напред смъкна русите коси от главата й и собствените й черни коси паднаха неподредени върху челото й; от този миг нататък тя не можеше да си придава величествен вид, дори и да би имала време. А в това време височайшият й брат започна да я удря по лицето — ту отляво, ту отдясно, с настървение, колкото и тя да се мъчеше да се опази.

— Ще мърсуваш с оня Гиз! — крещеше братът. — Ще ме смъкваш от престола! — задъхваше се той.

Гримът й се полепи по ръцете му, а вместо него по бузите й се появиха червени ивици. Тъй като тя се извиваше и се мъчеше да се отдръпне назад, юмруците му се стовариха върху пълните й рамене.

— Дебелана такава!

При тези думи той избухна в неудържим смях и й смъкна роклята. Докосвайки се до тялото й, той бе обзет от диво желание да я наложи навсякъде. Най-после момичето изпищя, защото досега бе онемяло от ужас, и в желанието си да избяга, полетя в ръцете на майка си.

— Ето те най-после! — рече мадам Катерина и стисна здраво принцесата, докато Карл Девети отново се нахвърли върху нея.

— Сложи я на коляното си! — посъветва мадам Катерина и той го стори въпреки отчаяната съпротива на жертвата си.

С една ръка той я стискаше като в железни клещи, а с другата налагаше разголените й пищни форми. Мадам Катерина сметна, че това е недостатъчно, и сама се зае да помага според силите си, само че, за жалост, нейните месести ръчички не можеха да причинят болка. Затова тя се наведе над хубавия задник на дъщеря си и я ухапа.

Маргарита изрева като ранен звяр. Брат й, който вече се бе изморил, я пусна, просто я остави да падне на земята, а той остана над нея с втренчен поглед като пиян. Мадам Катерина също се бе задъхала, матовите й черни очи святкаха. В същия миг тя отново сплете пръстите на ръцете си пред корема си и рече спокойно, както винаги:

— Стани, дете мое, на какво приличаш!

Тя направи знак на Карл да подаде ръка на сестра си и да й помогне да се изправи. После сама се зае да подреди тоалета на дъщеря си. А принцеса Марго, щом разбра, че опасността е минала, веднага си възвърна властния израз на лицето.

— Цялата ми рокля изпокъса! Глупак такъв! — извика тя на брат си. — Върви повикай камериерката ми!

— Не! — отсече майка й. — По-добре работата да си остане между нас.

Тя сама заши разпокъсаната бяла копринена рокля, поизгледа я и дори сама нанесе размазания от сълзите и плесниците грим по лицето на дъщеря си. По заповед на Катерина Карл донесе перуката, която бе смъкнал от главата на сестра си, като я измъкна изпод леглото, изчисти я от праха и я нахлузи на главата й. Така тя отново се превърна в гордата и пленителна млада дама, каквато бе влязла преди малко в стаята!

— Върви сега и си чети латинските книги — изръмжа Карл Девети.

А Катерина Медичи добави:

— Не забравяй обаче поуката, която току-що ти дадох!

Англия

Още една могъща жена се загрижи за младия Анри, докато той самият мислеше изключително за удоволствията си. Елизабет Английска прие в своя лондонски дворец парижкия си посланик.

— Пристигаш с един ден закъснение, Уолсингъм.

— Морето беше много бурно. Днес навярно щяха да представят на ваше величество само един мъртъв посланик. Страхувам се, че той нямаше да може да докладва онова, което трябва да чуете.

— Уолсингъм, то щеше да бъде по-добре за тебе. Смъртта сред вълните е по-малко мъчителна, отколкото на ешафода. Ти си много по-близо до топора и секирата, отколкото предполагаш.

— Да умре за такава велика господарка, винаги ще бъде най-висшето благо, което може да си пожелае един мъж, особено след като е изпълнил дълга си.

— Дълга си? Виж ти, изпълнил дълга си! А какво може да си пожелае един мъж, свиня със свиня? — и тя му зашлеви една плесница.

Той разбра, че ще го ударят, ала не отдръпна главата си, макар че нейната тясна ръка беше много твърда и той добре знаеше това. Кралицата беше едра, с бяла кожа, с неопределена възраст, стоеше изправена като в броня, а червеникавите коси, каквито Марго Валоа носеше за определени тоалети, бяха естествените коси на Елизабет.

— Френският двор от ден на ден все повече се сближава с испанския крал, а ти нищо не ми казваш. Заплашва ме най-голяма опасност да загубя чрез този съюз страната и трона, а ти стоиш и гледаш!

— Съжалявам, че трябва да поема върху себе си още по-голяма вина — аз сам разпространих този слух, но за сметка на това той е лъжлив.

— Ти разпространяваш лъжливи слухове в мой ущърб?

— Аз наредих да нападнат испанското посолство, а след това разгласих, че там уж са намерени писма, които ние ще използуваме като доказателства. А всичко това съвсем не е вярно. И то бе устроено за благото на ваше величество.

— Ти си прикрит католик, Уолсингъм. Стража! Арестувайте този човек! Аз отдавна вече те наблюдавам. Истинско удоволствие ще бъде да видя как главата ти ще падне от раменете!

— Моята глава имаше голямо желание да ви разкаже още една весела история — рече посланикът, заобиколен вече от двамата въоръжени стражи. — Трябва да кажа на ваше величество, че аз обещах ръката ви и то на един принц, когото вие въобще не познавате.

— Навярно на оня Д’Анжу, сина на Катерина?

Тя кимна на стражите да освободят посланика. Планове за женитба — трябваше да изслуша най-напред.

— Страхувам се, че Д’Анжу щеше да бъде погрешен ход. Та аз знам, че вие с право не държите кой знае колко на рода Валоа. Не, става дума за един малък протестант от Юга, когото Валоа искат да привлекат за свой зет и то няма да бъде неразумно. Той може да им помогне да се задържат!

— Но тогава те ще нахлуят във Фландрия! Женитба на принцеса Валоа с един протестантски принц — аз знам, разбира се, за кого става дума! — това би означавало война на Франция и Испания и нахлуване във Фландрия. А аз не желая една обединена Франция! Междуособната война трябва да продължи там! Що се отнася до Фландрия — хиляди пъти бих предпочела да видя там испанците, които и без това все повече западат под своя папизъм, отколкото една Франция, обединена под скиптъра на един протестант.

За да се чува сама по-добре, като говори, дългокраката Елизабет заснова с големи крачки нагоре-надолу из салона. Вече бе кимнала нетърпеливо на пазачите да се оттеглят и Уолсингъм се отдръпна на противоположната страна, за да направи място на своята кралица. Неочаквано тя се спря пред него.

— И аз ще трябва да се омъжа за младия Навара, така ли казваш? Как изглежда той?

— Не лошо. Но не това е най-важното. Впрочем той е много по-нисък от вас.

— Нямам нищо против дребните мъже.

— Като мъже те дори често са по-кадърни.

— Какво говориш, Уолсингъм! Аз нямам никакъв опит в това отношение. А лицето му?

— То е смугло като маслина и представлява пълен овал.

— Охо!

— Само дето носът му е доста дълъг.

— Всъщност това е предимство.

— Да, що се отнася до дължината. Но не и до формата. Защото той се подвива надолу. И боя се, че с течение на времето ще се подвива все повече, страхувам се, че ще стане така.

— Жалко. Но то няма значение. Аз и без това нямам намерение да се омъжвам за един такъв жалък хлапак. А той? Много ли е млад? — попита жената с неопределена възраст. — Даде ли му някакви надежди за мене? И той, разбира се, изпадна във възторг, нали?

— Той се възхищава от красотата. Покри портрета на ваше величество с целувки и сълзи — излъга посланикът.

— Не се съмнявам. И ти го накара да се откаже да се обвързва с ония Валоа?

— Тъй като знам, че тази връзка е нежелателна за вас!

— Изглежда, че ти все пак не си чак дотам глупав. Само ако не си предател.

Гласът й прозвуча остро, но благосклонно. Посланикът разбра, че опасността да бъде обезглавен е отминала, и се поклони дълбоко.

— Господин посланик — поде Елизабет и седна най-после на стола си, — все още чакам да ми разкажете за преговорите между двете кралици. Погледнете ме право в очите! Имам предвид кралица Жана и кралица Катерина. Знам, че те двете еднакво определят съдбата на Франция.

— Моето възхищение пред вашата проницателност граничи с ужаса.

— Много добре ви разбирам. Вие навярно никога не сте предполагали, че аз имам за своите посланици, които са мои шпиони, други шпиони, които следят пък тях.

Уолсингъм посрещна тези думи, преструвайки се на силно изненадан, макар че много добре го знаеше.

— Признавам — отвърна смирено той, — че отначало говорих само за малкия принц Навара, а не за неговата майка, защото моята господарка е една красива млада кралица. Ако имах за господар някой възрастен крал, тогава щях да му говоря само за майката на принца. Защото опасната е само кралица Жана.

По израза на лицето й той разбра, че наполовина бе спечелил; затова гласът му стана особено предан и проникновен.

— Принуден съм да разкажа на ваше величество една тъжна история, от която проличава, че хората са ужасно лъжливи и коварни. И така, бедната кралица Жана бе измамена от един англичанин. — Той самият изглеждаше потресен и размаха отбранително ръка.

— Не аз бях този англичанин. Защото ние трябва винаги да се държим почтено. Беше един от моите подчинени, а и хрумването беше негово. Оставих го да действува както намери за добре, и той замина за Ла Рошел, където могат да се намерят всички приятели на кралица Жана, в това число и граф Лудвиг Насауски. Този именно немец моят агент накара да легне на легло и да се преструва на болен дотогава, докато Жана дойде да го посети.

Посланикът продължи историята си, която оттук нататък приличаше на Шекспирова комедия. За сметка на това той остана съвсем сериозен, което още повече увеличи удоволствието на кралицата. След като много се смя, тя заключи:

— Наивник като Насау не е бивало да се представя за хитрец. Тръгнал да убеждава Жана да се откаже от френската женитба, докато само тази женитба би могла да помогне както на немските, така и на френските протестанти! И нима тя наистина повярва на всичко това? Че аз ще се омъжа за нейния син? И че нейната дъщеря ще стане кралица на Шотландия?

— Хората винаги са склонни да приемат за истина твърде ослепителните възможности — именно защото те заслепяват погледа — увери я посланикът.

Елизабет каза с явно одобрение:

— Значи, такова беше положението, когато вие ме сгодихте за малкия Навара! И защо не ми разказахте всичко това още отначало? Нима трябва най-напред да заповядам да ви обезглавят, Уолсингъм, преди да чуя от вас нещо приятно?

— То нямаше да ви достави същото удоволствие както сега. А аз се ръководя само от мисълта да се харесам на своята велика господарка, дори под угрозата на топора и секирата.

— Няма да забравя тази ваша остроумна шега!

— Тя се породи изцяло в главата на моя агент на име Бийл.

— Не ви вярвам. Опитвате се да увеличите заслугата си чрез скромност. Изплатете въпреки всичко някакво възнаграждение на вашия Бийл. Но да бъде умерено! — добави Елизабет веднага, тъй като добре умееше да си прави сметките.

Примки, клопки и чисто сърце

Жана, неговата майка, беше третата зряла жена, която се грижеше за съдбата на Анри, и единствено тя го правеше заради него. Затова именно тя се доверяваше единствено на себе си и съвсем не на искреността на другите две кралици. Тя действително отиде при граф Насау, когато той беше болен, защото от няколко дни бе чувала вече колко ужасно стенел нейният добър приятел. Завари го наистина разгорещен и зачервен сред възглавниците и завивките, ала по-скоро от изпитото вино, отколкото от температурата, както й се стори. Въпреки това тя го остави най-напред той да й разкаже всички хубави новини, които неговият приятел англичанинът Бийл му бил донесъл за нея: нападението на испанското посолство, намерените там доказателства и че френският двор играел двойна игра. Предлагали й принцеса за снаха, а в същото време търсели сближение с Филип Испански. Как ще може тогава Катерина да изпълни условията на Жана и да освободи заедно с протестантската армия Испанска Фландрия!

Жана обмисли: от кого можеше той да знае всичко това, ако не от англичаните, които бяха организирали нападението на посолството? Тя се приближи и попипа дебелия Лудовикус зад ушите, а после по челото и се убеди, че той е здрав-здравеничък. Затова прати да повикат нейния хирург, който даде на пациента някакво средство, и мнимият болен го погълна ще не ще. Не мина много време и нещастникът започна ужасно да се поти; получи се и друго въздействие, което принуди Жана да напусне стаята за малко. Когато тя се върна, жертвата й вече беше поомекнала и призна без никакви заобикалки, че е получил всичките си сведения единствено от господин Бийл, който, от своя страна, наистина бил агент на Уолсингъм.

— Но той е мой приятел — възрази доверчивият Насау — и вие би трябвало само заради мен да му вярвате във всичко, мадам. Мен той никога не би ме излъгал.

— Драги братовчеде, целият свят е лош — с изключение на вас — рече съчувствено Жана.

После протестантският немец започна да я убеждава с нежна и топла загриженост да не се съгласява на тази френска женитба. Чрез тази сватба нейният син щял да попадне под влияние на католицизма, протестантите ще изгубят своя водач, принцът, от своя страна, няма да спечели нищо за себе си, а само ще бъде принуден да се откаже от правата вяра. Та какво ще представлява той като съпруг на принцеса Валоа? Далеч още не крал на Франция.

— Другаде обаче — тук Насау направи многозначителна пауза — той може да стане крал. И то велик крал. Неговата сестра, вашата дъщеря Катрин, госпожо, също така ще стане кралица. Всичко това ще бъде от изключителна полза за религията, и дори само това е достатъчна причина, за да се осъществи то — добави добрият човек, — и аз твърдо вярвам, че поръчението да ви направя това съобщение ми е предадено от бога.

Жана видя: той вече беше забравил за своя Бийл.

Насау беше говорил пламенно и затова сега падна от неочаквано обзелата го слабост назад върху възглавницата, а кралица Жана си отиде, както предварително го предаде на грижите на своя лекар. Беше й мъчно, задето се бе видяла принудена да постъпи така жестоко с този честен човек, за да узнае истината от него. Защото, за жалост, лъжата използува като свои оръдия не само нечестните.

С последния си дъх, преди да падне в безсъзнание, Лудвиг фон Насау изрично бе потвърдил пред нея кой го бе накарал да предложи женитба и трон за двете й деца: Елизабет Английска и шотландският крал — това би било твърде много щастие изведнъж за всяка друга майка. Ала Жана д’Албре, мислейки за собственото си високо потекло, за успехите на протестантската армия и святото достойнство на правата вяра, прие всичко като нещо съвсем естествено. И през ум не й мина съмнението, че Елизабет би могла да й направи някакво лъжливо предложение по заобиколни и с нищо необвързващи я пътища, за да я отклони от това свързване с френския двор. Кралица Жана беше твърде много горда, за да повярва, че някой би могъл да реши да използува нея срещу Франция, та да остане страната разединена и слаба.

На другия ден тя каза на Колини:

— Цяла нощ се мъчих да узная от господ-бог каква всъщност е неговата воля: дали синът ми трябва да стане крал на Англия или на Франция. Какво смятате вие по този въпрос, господин адмирал?

— Че ние не можем да знаем това — отвърна той. — Сигурно е само нежеланието на най-ревностните хугеноти, които са вашите най-добри поддръжници, вашият син, принцът, да се свързва със заклетите врагове на правата вяра. Що се отнася обаче до бог — аз не мога да твърдя, че той е против! — заключи предпазливо Колини.

— Той не е против — заяви Жана съвсем решително. — Той ми внуши, че аз ще трябва да разреша този въпрос съвсем по светски, съобразявайки се единствено с честта и нуждите на моя дом, който той смята също за свой — така ми внуши бог.

Колини се престори, че тя го е убила. В действителност той по начало не се доверяваше на английските намерения, защото преценяваше нещата като войник. Английската протестантка трябваше да му помогне да освободи Фландрия от испанците, ала тя тъкмо това не искаше, докато католическият френски двор с готовност му го бе обещал. Затова той беше съгласен с женитбата на Наварския принц с Маргарита Валоа и ако изказа някакви възражения срещу нея, то бе само за да насърчи решимостта на Жана. Жана допълни, че англичаните открай време са били врагове на тази страна. Колини възрази, че на това вече било сложено край — сякаш не бе достатъчно това, че един принц, който отива да се ожени в Англия, ще изгуби именно по този начин всичко — и народността си, и всяка възможност да заеме френския трон.

Жана каза, че Елизабет била твърде стара и нямало да може да роди син, а, от друга страна, нейният съпруг нямало да има право лично на участие в кралските дела. Тогава Колини заяви, че остава все пак сестра му, принцеса Катерина, която сигурно ще има деца от шотландския крал. Той пък бил по право наследник на английския трон, в случай че Елизабет умре без наследник. Но това беше последното, което той действително биваше да каже на майката на Анри — Колини го разбра ясно по гнева на своята кралица. Да позволи да пренебрегнат и пожертвуват нейния Анри, да преживее жизнерадостният й Анри напразно живота си като печален пленник край тази възрастна кралица. Чак сега тя осъзна всички последствия, които щеше да повлече след себе си неправилното й решение.

Нежната Жана скочи рязко от стола си и започна да крачи напред и назад из стаята, също като Елизабет Английска, когато бе изпаднала в ярост пред своя посланик заради засегнатите си интереси. Друг беше случаят с тази кралица: тя се разяри едва когато стана дума за щастието на сина й. Затова тя заповяда сега със своя звучащ като камбанен звън глас, към който рядко прибягваше:

— Нито дума повече, Колини! А сега повикайте сина ми!

Той предаде заповедта й на прислужника пред вратата. И докато двамата чакаха, старият човек подви коляно пред тази жена и призна:

— Аз говорих така само за да ви накарам да отхвърлите това предложение!

— Станете! — отвърна Жана. — Вие сигурно сте си помислили, че кралица Катерина ще ви обещае върховното командуване във Фландрия. Коя съм аз обаче, за да ви упрекна, че мислите за собственото си благо? Ако моят син отидеше в Англия, а дъщеря ми в Шотландия, аз бих останала само една самотна жена и не бих могла да нося бремето на кралските задължения, нито бих могла да разчитам на уважението и подчинението на френското дворянство. Ако това е била най-съкровената ми подбуда, нека бог ме съди!

— Амин! — рече той и двамата останаха така със сведени чела, докато младият Анри влезе в стаята.

Той влезе много бързо, малко задъхан, с блеснали очи, навярно пак бе тичал подир някоя девойка. Така или иначе той не се чувствуваше задължен да отговаря за делата и мислите си от предишния час пред бога, както двамата възрастни тук. И все пак момъкът веднага влезе в тон с тяхното сериозно настроение.

Кралица Жана седна, като подкани и принца, и адмирала да заемат места; тя дълго търси как да подхване речта си. В това време Колини й даде знак — полупочтителен, полуповелителен. Това означаваше, че той знае по-добре как да започне. И тъй като тя му кимна с глава, той действително заговори.

Съветът на тримата

— Принце — започна Колини, — на този съвет ще става дума за бъдещето на нашата вяра, което е едно и също с бъдещето на кралството ни. Тук, и то сега, трябва да бъде взето едно голямо решение и именно вие ще го вземете. Волята божия ще намери израз чрез вашия глас. Затова вслушайте се добре какво ще ви внуши тя. Аз, от своя страна, съм готов да се преклоня пред нея.

Жана понечи да каже нещо. Старецът обаче й даде твърдо, макар и почтително, да разбере, че той още не е приключил.

— Два могъщи кралски дома се домогват до вас, Наварския принц, и много, необозримо много зависи засега и за в бъдеще от това, кой от двата ще изберете вие.

Паузата, която Колини направи сега, не бе очакване някой друг да каже нещо; не, той по-скоро остави време на двамата си събеседници да се задъхат от вълнение. Жана също бе дълбоко развълнувана. Анри видя как лицето й се промени от тревогата; затова очите му веднага се изпълниха със сълзи. Хлипането се надигна някъде от средата на тялото му и бързо като мисъл се изкачи до гърлото му, където замря и останаха само овлажнелите му очи.

Със замъглен поглед, трогнат до умиление, Анри все пак си помисли:

„Стар дърдорко! Нима не би могъл да каже всичко това много по-простичко? Аз отдавна знам, че ще трябва да се оженя или за моята дебела Марго, или за старата англичанка. Сякаш Насау не ми е проглушил ушите с това! Но какво ще правя аз в Англия? Докато Марго поне винаги ми е обещавала, че ще мога най-после да видя краката й.“

Колини се наведе над Жана, за да й пошепне:

— Да му оставим време да помисли! Той ще изчака божието внушение.

Чак сега Анри разбра какво напрежение изживяваше милата му майка. Мислите му веднага се раздвижиха. И със строгост, която сам него тайно изненада, Анри заяви:

— Аз искам да служа на Франция! Избирам вярата и по този начин Франция!

Когато тези думи бяха произнесени, протестантът Колини се изправи от мястото си. Протегна ръце напред, сякаш да посрещне самия бог. Анри го прегърна. После изсуши с целувки сълзите от лицето на милата си майка.

Съветът продължи, но сега вече съвсем не така тържествено. Тримата се съгласиха, че всички предимства за тях са съсредоточени в Париж, а не в Лондон. Анри дори попита дали английското предложение действително е направено сериозно. Може би то по-скоро е имало за цел да осуети френската женитба. Жана трябваше да направи усилие и да потисне самолюбието си, за да може да допусне такава мисъл. Мъдростта и разсъдливостта на младия й син обаче бяха утеха за нейната гордост. Анри заяви, че на драго сърце отстъпвал блестящото положение на съпруг на английската кралица на своя братовчед Д’Анжу.

— Един по-малко! — добави без заобикалки той; ала двамата много добре го разбраха.

Жана потвърди, че не бива да предизвикват мадам Катерина, след като тя смята да ожени втория си син в Англия. И повтори:

— Един по-малко!

После заговори с втренчен пред себе си поглед:

— Те бяха четирима. След Карл ще останат още двама. От едно изискано момче Карл се е превърнал в някакъв дебел, недодялан мъж, макар че го наричат крал. Но понякога на него кръвта му изтича.

При тези думи младият и възрастният й събеседник се наведоха напред. Жана не ги погледна: само кимна като жена, която знае какво говори, когато се касае за тялото и неговите прояви.

— Те кървят — продължи Жана. — Не че кръвта им изтича, а тя бавно се разлива под кожата им. И четиримата синове на стария крал боледуват от това, а първият вече умря от същото.

— Нима и другите ще трябва да умрат? — попита Анри и усети, че го полазиха хладни тръпки.

Колини отвърна твърдо:

— Всички Валоа преследват правата вяра. Това е наказанието за тях!

— Те не боледуват затова, че са Валоа — каза Жана, — то им е наследство от майка им, защото тя дълго не можеше да зачене.

Двамата мъже отново се отдръпнаха назад: това вече те не можеха да разберат. Жана само им бе разкрила връзката между явленията, а освен това и тя самата лежеше нощи наред, задушавайки се без въздух и усещайки неприятен гъдел под черепната обвивка от двете страни на главата си. Тъй като никой лекар не можеше да й обясни причината за това, тя сама трябваше да разбере, че човешките съдбини се оформят по божия воля най-напред в телата, преди да се проявят. На Жана бе отредено да страда и да умре рано, след като бе дала живот на един богоизбран син. На приятелката й Катерина пък бе съдено да достигне до дълбока старост и да види как всичките й късно родени синове си отиват. Жана разчиташе на това с най-чиста съвест и без съчувствие.

— Тогава този път ще съобщя на нейния посланик, че няма да се противопоставя на съюзяването с нейния дом, ако тя изпълни няколко поставени от мен условия.

— Строги и неотменими условия — настоя Колини. — Дворът трябва да се обяви против Испания. Войските му трябва да нахлуят във Фландрия и аз ще ги предвождам.

— А принцеса Валоа трябва да приеме протестантската вяра — заключи Жана и тези нейни думи така изненадаха Анри, че той възкликна. Марго и вяра! Вярата и влюбената Марго! Той не знаеше къде да се дене и как да прикрие непреодолимото си желание да се разсмее. Затова се скри в една дълбока предпрозоречна ниша, пусна зад себе си завесата и задуши смеха си в шепите. Майка му рече въодушевено:

— Моят син благодари на бога, задето неговата бъдеща съпруга ще бъде спасена.

Колини сметна, че е твърде смело да се иска такова нещо от бога. Той насмалко не го каза: принцесата водеше твърде недостоен начин на живот. Тя поддържаше добре известни връзки с херцог Гиз. Като християнин той трябваше да каже всичко това, като светски човек обаче премълча и така двамата изчакаха, докато Анри се върна и отново седна при тях. Тогава Жана се зае да му изясни по-изчерпателно отпреди опасностите, свързани с този брак:

— Не забравяй никога, че те преди всичко искат да те вземат в своя власт. Мадам Катерина винаги се е ръководила от своето основно правило да прибира враговете си в своя дом; а след нейните синове, чиято кръв така лесно изтича, ти си следващият, който ще има най-голямо право да претендира за короната на Франция. Аз много добре знам, че с твоя помощ тя иска да се освободи и от оня Гиз, тъй като неговото семейство й се струва много по-опасно от нашето! — рече тя с тон, в който прозвуча презрение. — Най-важното за кралицата обаче е да те примами в двореца си. Аз ще предотвратя това, като сама ще замина вместо теб там, тогава ще видим ще може ли тя да се справи с мен!

Колини кимна мрачно.

— А аз ще следвам ваше величество по петите. Всички наши искания трябва да бъдат приети, или протестантската армия начело с принц Навара ще се отправи към Париж. Тогава няма да има повече никаква милост!

Младият Анри си помисли, че и по-рано те не бяха проявили кой знае колко голяма милост. Пред очите му се бяха гърчили селяни, приковани на колове, а под краката им палеха огън. Какво можеше да каже той, след като дори и обичната му майка знаеше от опит, че такъв е законът на света и че истинската борба за запазване на вярата и на кралството не може да бъде друга! Та нима заслужаваха друго мадам Катерина и нейните католици, след като дори неговата любима майка не се чувствуваше сигурна пред тях!

— Мамо! — извика той. — Ти не бива да заминаваш там! Те ще ти сторят нещо!

Той извика тези думи като изплашено дете. Жана го притегли да коленичи пред нея, придърпа главата му до скута си и му заговори — на него, на себе си и на собственото си сърце:

„Една сама жена е най-сигурна. Бог трябва да я закриля, щом като никой друг не го прави. Но какво съм аз пред бога — все още? Някога бях извънмерно много — съдът, носещ богоизбрания син. Сега съдът е изпразнен и вече може да се счупи.“

Тя мислеше, че казва всичко това, а в същност само си го бе помислила; ала с тези думи Жана д’Албре принесе живота си в жертва.

Съветът също бе приключил. Синът й и адмиралът се сбогуваха с нея.

Сама-саменичка пред Бога и пред хората

Навън Анри срещна братовчед си Конде и младия Ла Рошфуко, също така един от онези млади хора, пред които той си позволяваше да бъде откровен. Анри им каза:

— И тъй, аз ще се оженя за сестрата на краля на Франция. Впрочем това е единствената свободна служба, която е останала още в техния двор. Имат си вече канцлер, имат си секретар ковчежник и шут. Само рогоносец им трябва още и това ще бъда аз!

Той се разсмя и подскочи нависоко, така подкупващо весел, че двамата други младежи последваха постъпката му въпреки изумлението си.

Жана се върна в своята страна Беарн, беше есен и пратеникът на Катерина отново се яви при нея. Името му беше Бирон и този път тя не му отвърна отрицателно; постави само условия, своите първи и привременни условия. А именно — трябваше да се обезщетят протестантите за причинените им неправди, на юг трябваше да бъде опразнен един град, а в Париж — да се отстрани един кощунствен кръст. Тя открито заяви, че не желае да бъде лъгана като някои други, които биха поели пътя към кралския двор с пълна вяра!

По това време беше есен, но после дойде зимата преди още тя наистина да тръгне. Разболя се от треска, синът й пък падна от коня си; можеше да се предположи, че тези произшествия ще послужат на Жана като предупреждение да не заминава. Въпреки това най-после дойде мигът, в който майка и син трябваше да се разделят; това стана в град Ажан, денят беше тринадесети януари, току-що бе започнала седемдесет и втората година. Нито по синия небосвод, нито по огрения от слънцето път можеше да се предположи, че тази раздяла щеше да бъде окончателна. Конете потеглиха, облечената с кожа каляска тръгна, а бледата Жана и дъщеря й Катрин все още махаха с ръце и се усмихваха. Синът стоеше до коня си, а погледът му шареше ту към едната, ту към другата. Сенките под очите на майката бяха станали още по-широки напоследък и той видя, че бяха слезли чак до бузите й. В това време усмивката замръзна на лицето й и той разбра, че тя не различаваше вече ясно лицето му поради увеличаващото се разстояние, а и защото сълзи бяха нахлули в очите й.

С по-силните си очи братът и сестрата можеха да се проследят с поглед още известно време и Анри сякаш искаше да внуши на Катрин: „Мисли винаги за това!“ А нейните очи му отвръщаха: „Знам.“ Той й говореше: „При първия знак за някаква опасност веднага прати бърз пратеник!“ А тя го молеше от все сърце: „Да можеше пак да си бъдеш заедно с нас!“ Накрая погледът му побърза да й извика: „Внимавай за нашата мила майка, внимавай!“

После колата зави и всичко изчезна. Под блясъка на слънцето след коня на последния благородник се вдигна малко облаче прах, но и то бързо се разнесе.

В продължение на шест месеца Анри получаваше писма от Жана — най-скъпите писма през живота му; защото колкото и жени да обожава, по колкото и да пилее жизнените си сили, в душата си той винаги ще чувствува, че само една-единствена жена истински се бе борила за него и бе дишала само за него до сетния дъх на болните си бели дробове.

В Тур през февруари тя на драго сърце би се решила да си тръгне обратно, но то беше вече невъзможно. От приказките на господата, които Катерина бе изпратила да я посрещнат, тя веднага разбра, че действително целят да я измамят. Старата кралица и нейният син, кралят, се бяха настанили в Блоа, но бяха дошли да я посрещнат на известно разстояние. Тогава Жана д’Албре реши да не губи безцелно скъпоценното време, което й оставаше да живее още: тя веднага поиска годеницата на сина й да приеме протестантската вяра. Опасността се криеше в това, че кралицата-майка не каза направо „не“; тя се държеше така, сякаш въобще не вярваше, че тези думи са сериозни. Това навярно беше някакво хрумване в размътения мозък на една силно възбудена жена, която трябваше да бъде успокоявана, като вижда събеседницата си в неизменно добро настроение, и Катерина се постара това да бъде така. Цялата зима, та чак до май тази ужасна стара жена непрекъснато се шегуваше и подиграваше: толкова дълго се проточиха преговорите в двореца в Блоа. Жана обаче, която усещаше, че жизнените й сили все повече отпадат, трябваше да ги изразходва най-пестеливо, не биваше никога да губи самообладание, защото това щеше да й струва нови дни на увъртания и преговори.

Старата кралица се шегуваше:

— Но, мила приятелко! Какво ще го е еня вашият усърден петльо каква вяра изповядва хубавата кокошчица, когато ще я…

Тя произнесе думите високо и ясно, та и други ги чуха и прихнаха да се смеят. Макар че беше готова да избухне, Жана нямаше да успее да заглуши смеха на другите. Затова тя самата разкриви лице в усмивка, която се оказа твърде пренебрежителна и някак съвсем чужда сред всеобщата веселост. Ала въпреки всичко Жана се мъчеше с все сили да си придаде спокойното превъзходство на здравите хора. Само да не издаде с нещо болестта си! Тогава те щяха да си играят с нея, както си искат.

Катерина обличаше лъжите си в шеги и затова беше трудно човек да се бори с нея. Тя направо заяви, че възпитателят на Наварския принц й бил обадил, че, от своя страна, принцът напълно бил готов да приеме католическата вяра — дори задочно, докато се намира там долу, на юг; дотолкова нямал търпение да изчака женитбата си.

Жана отвърна сухо:

— Колко странно е аз самата да не познавам желанията на сина си, докато на вас, мадам, те са ви така добре известни!

— Той искал да каже същото и на вас, но явно не му е останало време от многото му галантни похождения! — пошегува се Катерина и олюля дебелите си бедра, сякаш ей сега щеше да затанцува върху късите си крака.

След това обаче, когато Жана се оттегли изнурена, ужасната стара жена разказа на целия си двор тъкмо обратното. Разказа, че самата Жана се била молила на всяка цена да вземат сина й за зет било като католик или като протестант, само без никакво отлагане! Тогава всички започнаха да говорят на Жана за това, протестантските благородници й отправяха сурови укори, докато безбройните придворни госпожици на Катерина не я оставяха на мира с въпросите си, кога най-после ще пристигне вълшебният принц, когото те очакваха с детинска радост. Всички тези придворни госпожици не можеха повече да отдадат никому невинността си, но затова пък можеха да даряват удоволствия, и те го вършеха при всеки знак на нечестивата си господарка. Те явно имаха за задача да представят на чувствителната Жана съвсем открито всичката развратност на този двор, за да подкопаят здравето й колкото се може по-бързо. Вечер, дори и в по-ранните часове, тук започваше истински разгулен живот. Само Марго, годеницата, се държеше настрана.

Флорентинският килим

Майката на Анри не можеше да отрече, че принцеса Валоа се държеше благоприлично и че имаше безупречна фигура, макар да се стягаше доста силно. Тя имаше съвсем бяло лице, спокойно и ведро като небето, така го бе окачествил един придворен на име Брантом; Жана обаче веднага разбра кое беше естествена красота и кое грим. Тук изобщо се гримираха обилно, както само в Испания. Освен това придворните се престараваха, сякаш бяха идолопоклонници. Жана има възможност да наблюдава от безопасно разстояние една безбожна дворцова процесия, чието главно действуващо лице не беше никакъв свещеник или владика: самата Марго, блестяща от перли и скъпоценни камъни, с които бе отрупана от челото до тила, бе обект на всеобщо обожание от страна на благородниците и народа. Простолюдието коленичеше по пътя й. Всички, които крачеха в шествието, имаха чувството, че ги носят на ръце. Шепот, подобен на молитви, се носеше от тълпата. Те сигурно мълвяха кощунствени думи.

Когато Марго се върна в двореца, Жана изпрати да я поканят в нейната стая и тя дойде веднага, облечена още в парадната си рокля и с всичките си украшения. Жана не можа да не забележи, че тази толкова харесвана красавица все пак имаше леко увиснали бузи, или поне даваше да се разбере, че бузите й ще увиснат, когато девойката поостарее, и сигурно ще се превърне в подобие на старата Катерина.

— Мила дъще — каза Жана по-нежно, отколкото бе желала. — Ти си красива и добра. Моето единствено желание е да си останеш такава. Твоят съпруг наистина ще бъде щастлив с тебе.

— Аз мога само да се надявам, моя мила майко, че вие имате право, що се касае до външността ми. По отношение на моралните си качества обаче трябва да ви уверя, че те тежат много по-леко от физическите. Аз не съм получила никакво възпитание или поне съвсем откъслечно.

— Вие говорите добре — каза Жана и вече бе престанала да говори на „ти“ на снаха си.

През това време Марго мислеше за възпитателния бой, който бе получила от майка си и брат си, задето спеше с Гиз. О! Кога щеше да изживее отново същата радост? Той бе отпратен от мадам Катерина, щом наближи времето свекърва й да пристигне. Той ще бъде принуден да се ожени, загубен беше нейният любимец! Нещастната девойка почувствува, че сълзи напират в очите й. Ала тя навреме си спомни за изрисуваните си клепки, от които боята веднага щеше да потече, и че гладката кожа на лицето й скоро щеше да се набръчка от стичащата се по нея солена вода. Важното е да не се поддаде човек на сълзите!

Жана продължи:

— Моят син е роден в провинцията, но въпреки това е кралски син. Той е войник, затова има развито чувство за чест, а също и вродено благородство, които са характерни за истинския войник.

— Великодушието и честта са едно и също. Аз съм чела в Плутарх…

— Аз също карах сина си да чете Плутарх; той много добре умее да си подбира образци сред великите мъже. Той не е лишен от остроумие, макар да казвах, че е скромен. Неговият хумор блика от веселото му сърце, а не от суетно мъдруване и… от варосан гроб.

Марго сама продължи обрисовката на характера на Анри:

— Той има кралска кръв, но съвсем здрава. Освен това сам не съзнава колко изтънчен е духът му.

Това беше тъкмо противоположността на самата нея, затова тя много добре можеше да си я представи. А Жана погрешно си помисли, че сега нейният толкова възхвален син е докоснал чувствата на своята годеница. Затова тя продължи направо своите откровения:

— О, колко много бих желала, мила дъще, след женитбата вие двамата да се оттеглите от този двор! Защото тук цари само гнилота. Тя стига дотам, че в двора жените предизвикват мъжете.

— И вие ли го забелязахте? — въздъхна Марго. — Да, лошо е!

— Живейте заедно двамата сред мир и единство, но далече оттук! Аз имам замъци във Вандом. Там вие ще бъдете сами господари, вместо да бъдете принудени тук, в двора на Франция, да се отдавате на празен и ненужен разкош — както днес по време на шествието. Та аз видях мъже, чиито одежди и украшения струват повече от сто хиляди талера, пък дори и повече! Бог обаче желае да бъде почитан по друг начин. И той ни заповядва да не се кичим с вярата си, а да се борим за нея. Мила дъще! Ние всички сме грешни, но протестантите са предани не само на земното царство: това ни оправдава, защото ние умеем да бъдем бедни, да живеем под заплаха и да чакаме търпеливо — в името на свободата, а свободата е в бога!

Кралица Жана най-после замълча за малко и задържа настойчивия си поглед върху бялото лице на принцеса Марго, която съвсем бе притворила очи. Марго си мислеше:

„Те наистина са опасни! Мама е напълно права. Те са много опасни. Ще трябва да се вземат решителни мерки срещу тях — което мама сигурно възнамерява, поне така ми се струва. Тя само ги отлага, докато прибере и моя Анри под своята сигурна опека, този провинциален момък, този честен войник с открито сърце и с още нещо, което е много по-важно за мене лично!“

Така мислеше Марго, докато Жана хвана здраво едното й коляно. Тя сякаш искаше да я задържи за себе си, но в този жест имаше и нещо умоляващо.

— Ела при нас! — Това беше отново нейният особен глас, който кънтеше като камбана. — Приеми правата вяра! Така ще бъдеш по-щастлива откогато и да било. А нашата страна ще получи обединение и мир.

— За чия сметка? — попита сестрата на Карл Девети изпод все още притворените си клепки. — „Това, разбира се, е невъзможно!“ — реши тя в себе си.

Впрочем в същото време забеляза, че тази странна жена бе започнала да се държи ужасно.

„Ръката й, която притиска коляното ми, е силно напрегната: няма съмнение, тя се подпира, а ето че собственият й крак е готов да се подвие. Ако не я подкрепя, тя сигурно ще падне в краката ми!“ — И Марго бързо подхвана Жана за китката.

— Мадам, вие имате твърде високо мнение за мен. Може би аз съм действително само онова, което вие наричате „варосан гроб“. Така или иначе обаче моят брат е крал на Франция. Баща ми също беше крал — и двамата са католици, и това е и моята вяра. То не може да се промени, дори аз да го желая. Аз, дъщерята на всички католически крале, не мога да си представя да отида на някоя протестантска проповед. Това не означава, че вашият син ще трябва да посещава нашите богослужения: аз ще проявя търпимост в това отношение.

— Ти искаш да останеш да живееш с него в този безпътен двор?

Гласът на Жана бе станал студен и чужд и този път обръщението „ти“ беше израз само на пренебрежение. Надигащия се у нея гняв тя потисна в името на по-висшите си неизменни цели. Коя беше тази девойка, миришеща така пронизително на мускус? Какво можеше да възпре или да промени нейната зла воля?

— О — въздъхна Марго, изпълнена със снизхождение и дори със съчувствие към нещастната жена. — Вашият син сигурно бързо ще свикне с порядките в двореца. Готова съм изцяло да го закрилям. Аз наистина не мога да стана протестантка, но мога добре да се разбирам с един честен и искрен протестант, чувствувам го.

Тя продължи да говори, защото принцеса Валоа имаше дар слово. Всяка от нейните думи обаче бе казана не на място и настройваше майката на Анри срещу нея; но Марго не можеше да знае това. Разгорещявайки се все повече в речта си, тя дори си спомни за малката сестричка на своя годеник, това невзрачно дете, за което инак въобще не мислеше. Впрочем тя си спомни за нея и затуй, защото вратата към съседната стая или по-точно тъканата завеса над вратата се раздвижи леко. Марго каза с по-висок глас:

— Ако аз не смятах вашия син за свой приятел и господар, мадам, то сигурно вашата прелестна дъщеричка би завоювала сърцето ми за него. Тук, в нашия двор, няма такава девойка, аз за първи път срещам такова същество и — извинете ме за ученото сравнение, — но нежната фигурка на вашата Катерина ми напомня една от царствените пастирки на древността.

Миг след тези думи Катрин действително се появи в стаята. Майка й, Жана, която не бе обърнала внимание на флорентинския килим на стената и на лекото му поклащане, се изплаши, за миг дори повярва в някакви свръхестествени способности на своята снаха, още повече като видя Катрин да се приближава боса и с разпуснати над бялата си нощница коси. Съвсем русичка и с невинното си личице тя действително напомняше споменатите от Марго пастирки. Марго, от своя страна, се престори на изненадана, макар и с чувство на такт и мярка. Тя само се изправи и разтвори широко ръце, за да прегърне това толкова мило дете.

Кралица Жана отново видя пред очите си варосан гроб и отмести възмутена поглед, защото едва не повярва, че действително вижда призрак — докато дъщеря й поведе доверчиво разговор с възхитителната Марго.

— Аз малко кашлям и съм принудена днес да остана на легло и да пия магарешко мляко. Да можехте да видите, мадам, моето млечно братче, малкото магаренце, колко е сладко!

— И на първо място — колко сладка си ти самата, мъничка моя! — възкликна мадам и като прегърна зълва си, я отрупа с безброй подходящи и необвързващи я с нищо думи. Може би искаше да зарадва Катрин.

Във всеки случай Жана не я слушаше повече, а започна да оглежда тази чужда бездушна стая. Точно такива бяха всички помещения тук! Все същите, отрупани със сцени гоблени по стените, украсени с резба ракли, ниски и потискащи тавани, легло с балдахин и завеси и прозорци в дълбоки ниши; всичко тук беше потайно, с всевъзможни прикрития, някак зловещо със своята пищност и богата украса, щом човек се взреше по-отблизо — а същите бяха и хората!

„Същите са и хората“ — почувствува Жана, потръпвайки от ужас, без да знае защо.

Принцеса Марго беше по-добре осведомена от нея. Тя бе подслушала някои разговори в двора и същевременно бе наблюдавала промените в лицата на майка си и на височайшия си брат, когато двамата разговаряха помежду си шепнешком. И докато сега тя прегръщаше невинната Катерина, Марго усети да се надига у нея някакво странно вълнение, което можеше да бъде само съвестта й. А може би то беше гордост и чувство за собствено достойнство, което не признава нищо потайно и коварно. В това време Катерина пропя с трептящото си гласче, в което се долавяше лека нотка на страх:

— Вие сте толкова красива, мадам. Да можеше днес да ви види моят брат! Нали ще бъдете благосклонна към него?

— Да, да, разбира се — отвърна Марго, а същевременно мислеше с нарастващо възмущение: — „Не бива да допускам подобно нещо! Трябва да им кажа истината!“

— А къде е вашето малко кученце, мадам? То е най-хубавото кученце, което съм виждала някога.

— Подарявам ти го — и Марго пусна девойката от обятията си. — „Трябва да ги предупредя!“

— Бих желала да ви дам един съвет.

Марго се наведе напред, за да погледне настойчиво Жана в очите. За пръв път, откакто бе взела това необичайно за нея решение, я напуснаха находчивостта и спокойствието й. Тя не можеше да започне, задиша шумно, дори носът й сякаш се удължи.

— Ала вие не бива никому да казвате, че аз съм ви съобщила това!

„Потайна и зловеща под всичката тая прелест!“ — почувствува Жана. После каза:

— Аз знам, че тук ме разиграват и че искат да ме измамят!

— О, да беше само това! Заминете оттук, мадам! — възкликна Марго, накрая дори изграчи и това съвсем не бе проява на душевно величие, както тя бе искала да бъде, а само неприкрит ужас. После допълни с неочаквано беззвучен глас: — Нали никой не ни подслушва? Вземете това мило създание и бягайте на юг, ако все още имате възможност! За да постигнете каквото и да било за себе си, вие не бива да оставате тук — най-малко пък синът ви!

Ала всичко, което Марго видя в този най-откровен за нея миг в погледа на Жана, бе само упорство и неверие. Жана бе решила да не вярва на никакви заплахи. Марго не можеше да разчувствува това застаряващо лице, затова тя се насочи опипом към младата, за да потърси помощ от нея. Погледът й се отдръпна от Жана и се насочи към Катрин, ала всъщност се отнасяше пак за Жана. Нека тя види как Марго ще успее със силата на черните си очи да пробуди искра в ясния поглед на девойката: ето, Катрин я разбра. После в погледа на девойчето проблесна ужас.

Жана обаче запази неприязненото си отношение и накрая направо се ядоса, задето дъщеря й пребледня и сякаш не можеше вече да се държи на краката си.

— Достатъчно! — заповяда тя. — Върни се в леглото си, дете мое!

И чак когато врата се затвори зад Катрин и флорентинският килим престана да се полюшва, Жана отвърна на съвета и предупреждението на принцеса Валоа:

— Мадам, аз всичко разбрах. Вие целите да ми вдъхнете колебание и страх и сте натоварена с тази задача от кралицата, вашата майка. Съобщете й, че не сте успели да ме съкрушите! Аз, от своя страна, ще ви осведомя, че господин адмиралът получи от краля всичко, което желаем ние, протестантите. Вие самата няма защо да поемате окончателно решение по отношение на вашата вяра, преди да се убедите, че вашият двор ще обяви война на Испания. Ще видите, че така ще стане! А моят син, вашият годеник, ще пристигне едва когато нашето дело възтържествува тук.

— Разбира се, мадам — рече Марго.

Болните гърди на Наварската кралица се повдигаха буйно при тези горди думи; ала сестрата на Карл Девети, станала отново ледена, както винаги не смяташе повече за нужно да вълнува съвестта си или пък да проявява благородство. И тя отново си помисли, както в началото на този разговор:

„Те са опасни! Те наистина представляват голяма опасност; моята майка е права, срещу тях трябва да се вземат решителни мерки. А те сами се погубват: това е съдба в античния смисъл!“ — помисли си учената девойка.

— Разбира се, мадам — каза Марго. — Аз ще обмисля спокойно вашите думи. — Дълбок реверанс. — И щом се уверя, че вие сте били права, то сигурно ще трябва да приема и вашата вяра. Надявам се, че господин адмиралът ще доведе моя годеник, принца, за да бъдем всички заедно тук. — Още един дълбок реверанс, полъх на мускус и мадам Маргарита напусна стаята.

Жана влезе при дъщеря си, която я погледна с широко отворените си сини очи. Когато Жана се приближи до леглото, девойката я прегърна с две ръце.

— Страх ме е, мамо! Страх ме е!

Писмата

После всяка от тях двете писа на Анри в По. Те пишеха писмата си обикновено в различни стаи на двореца в Блоа и Катерина предаваше тайно своето писмо на пратеника, когото Жана провождаше. Веднъж Жана писа:

„Ходи често на проповед и всеки ден на молитва! Четкай косите си нагоре, но не както се носеха по-рано! Впечатлението, което ще трябва да направиш още от първия миг тук трябва да бъде: изящество и дързост. Ала не тръгвай от Беарн, преди да съм ти писала отново!“

В същото време Катерина съобщаваше на брат си:

„Мадам ми подари хубаво малко кученце и ме покани също така на чудесен обед. Тя ме обича. Когато ти казвам сега, мой мили братко, че се страхувам, аз много добре знам, че ти не можеш да ме разбереш. Ти ми заръча: при първия знак за някаква опасност — веднага прати бърз пратеник! Аз не виждам никакъв знак, но въпреки това ти изпращам бързия пратеник. «Внимавай! — така ми заръча ти с поглед, когато заминавахме. — Внимавай за нашата мила майка!» Нашата мила майка се готви да замине заедно с целия двор за Париж, където ние имаме много врагове. Аз ще си отварям очите, но да можеше и ти да бъдеш с нас!“

Жана д’Албре написа следното на своя син Анри през май от Париж, където тя живееше в дома на принц Конде. Написа го вечерта при отворен прозорец, пламъкът на лампата й потрепваше под полъха на топлия въздух.

„Набавих ти тук портрета на мадам и ти го изпращам. Дано той те зарадва! Тук, освен самата мадам, която наистина е хубава, почти нищо не ми харесва. Кралицата на Франция се отнася с мен много зле. А твоята Марго си остава заклета папистка и всичките ми усилия отидоха напразно. Само едно-единствено удовлетворение имах, дето можах да съобщя на Елизабет в Англия, че твоята женитба вече е решена окончателно. Синко, не знам дали ще бъда винаги тук, за да те предпазвам от изкушенията на този двор. Не се оставяй те да те подведат нито в живота, нито във вярата ти!“

В една друга стая на същия дворец сестрата пишеше тайно:

„Пиша ти набързо за нещо, което ни се случи днес! Обикаляме тук магазините, където мама прави покупките за твоята сватба. Днес бяхме при един занаятчия, който прави портрети на мадам, и ние търсехме да изберем най-хубавия, когато отвън се насъбраха много хора и започнаха да роптаят нещо срещу нас. Те ставаха все по-шумни и по-заплашителни, докато нашата охрана най-после ги разгони. Мама каза, че те били само възбудени зяпачи, нещо неизбежно в Париж: аз обаче знам, че те роптаеха срещу твоята женитба. Народът тук не я желае и навред търси свади с протестантите. Неколцина господа от нашата свита признаха това пред мен, след като ги принудих. Защото аз не съм дете, за каквото ме мислят. Придворните госпожици на злата стара кралица са цял полк, имат много приятели навсякъде и ги насъскват срещу нас, и главно срещу господин адмирала. Той пристигна тук с петдесетима конници. Мадам Катерина е вбесена срещу господин адмирала, задето защищава нашето дело със сила. Нямам право да кажа: с неблагоразумие, защото съм само едно момиче. Трябваше да ти напиша всичко това съвсем набързо, защото под прозореца ми долу на двора чака пратеникът с коня си да му пусна писмото, пък и светлината ми догаря, а трябва и да запечатам писмото.“

Докато Катерина нанасяше восъка върху хартията, светлината припламна още веднъж от отвора на лампата и после изгасна. В стаята на Жана лампата продължаваше да свети и кралицата пишеше:

„Колини е по-решителен от всякога и това ме успокоява. Той настоява да се обяви война на Фландрия и кралицата не може да му се противопостави, макар да твърди лъжливо, че никой нямало да тръгне с нас — нито Англия, нито протестантските немски князе. В края на краищата тя е само една стара зла жена, докато синът й, кралят, се страхува от господин адмирала и го обича заради това, дори го нарича свой баща. При първата им среща Колини коленичи пред него, ала в мислите и намеренията си той се преклони единствено пред бога и в никакъв случай не пред Карл Девети, който, напротив, го следва изцяло, отрупва го с почести и не взема вече никакво решение без него. Кралят подари на господин адмирала сто хиляди лири, за да възстанови опожарения си замък Шатийон. Сега господин адмиралът живее там. Кралят обаче остана в Блоа заради някаква любовница. Господин адмиралът има право: това ще ни даде възможност да изместим мадам Катерина от властта. Затова, сине мой, приготви се за път и тръгни!“

Така написа Жана и пратеникът й, един беарнски дворянин, го прибра на сигурно място, за да яхне коня си в ранни зори и го отнесе. Той поне се надяваше, че ще успее безпрепятствено да отнесе скритите до тялото му две писма — на кралицата и на дъщеря й. Преди обаче да стигне до дома, където живееше заедно със свои другари, той бе нападнат от група пияни; въпреки мрака той разпозна, че това бяха хора от личната охрана на френската кралица. Помъчи се да ги отблъсне, ала някой му нанесе удар, който го повали на земята. Когато успя да стане, нападателите му вече бяха избягали заедно с поверените му писма.

Те веднага попаднаха в ръцете на Катерина Медичи и тя ги отвори, без да разчупва печатите им. Сама в своята спалня, тя четеше онова, което нейната неприятелка и дъщеря й сега й съобщаваха волю или неволю, и мадам Катерина беше доволна. Радваше се, защото разкритите заговори всякога й вливаха живителни сили. Лошавината на живота и на хората утвърждаваше собствената й природа и дух и я насърчаваше за решителни дела. Тя седеше на своя неудобен дървен стол с права облегалка и вдигна поглед над написаното, защото вече го знаеше наизуст, и две от шестте бели восъчни свещи, които горяха в стаята й, я осветяваха още: тя бе изгасила с малките си пръстчета останалите. Светлинният сноп обграждаше жълтите увиснали торбички под брадичката и бузите й, а горната част на лицето й беше в сянка и само очите, които обикновено бяха матовочерни, сега блестяха като горящи въглени. Каквото и да виждаха тези очи в душата на старата кралица, навън, в стаята, те виждаха само откройващите се сред общия мрак отделни детайли от богато изписаните стени — веднъж широко отворена крещяща уста, другаде вдигнат нож. После под полъха на вятъра пламъкът на свещта полегна на другата страна и пред нея се разкри жадната усмивка на някаква нимфа и една ръка, която искаше да я сграби.

Мадам Катерина разсъждаваше над това, че според изричните думи на нейната неприятелка, тя трябваше да бъде лишена от властта. Тази безразсъдна жена вече си въобразяваше, че е господарка, а мадам Катерина ще остане сама и изоставена и нейният син, кралят, ще бъде само оръдие в ръцете на един бунтар, когото нейният съд бе осъдил да бъде обесен на Плас дьо ла Грев!

„Присъдата не е отменена, моя мила приятелко! Нима вие знаете дали моят син Карл няма да се разкае все пак някога? И ако не се опомни сам, тогава той ще се стресне от своя брат Д’Анжу, който е моят любимец, защото не обича жените. Аз заплашвам по-стария си син със следващия. Той знае колко лесно се мре в нашия двор. Не, моя мила приятелко, каквото и да си въобразявате вие, аз няма да разгневя испанския крал и няма да се съюзя с холандеца срещу него. Иначе Филип ще даде моя трон на Гиз и аз действително ще бъда загубена. С тия заклети католици от рода Гиз аз ще трябва да си разчистя също така сметките, както и с вас, еретиците. Всичко по реда си. Оставете ми още малко време, добра ми приятелко! Вие ще доживеете нови и съвсем странни неща. Какво казах: ще «доживеете» ли?“

Мадам Катерина размишляваше, без въобще да си дава сметка, че размишлява. В подобни мигове въображението й се оживяваше по чуден начин, защото надрастваше страха и стигаше до безогледната дързост. В такива случаи мислите отиват по-далеч, отколкото може да се предполага, че ще стигне делото: и все пак делата следват мисълта.

Междувременно тя съвсем не се беше откъснала от действителността, а напротив, много добре усещаше всичко, което ставаше в двореца в този час. Нейният дворец Лувър се затваряше и заключваше в единадесет часа и малко преди това започваше усилено щъкане и тичане насам-натам на дворцовите хора, които искаха да излязат навреме: ей сега за трети път стражата щеше да извика и после вратите щяха да се захлопнат. Стрелците на краля още крачеха тежко през всички коридори, за да прогонят случайно застоялите се там. Щом отминеха те обаче, край много оставени нарочно само притворени врати се подемаха тайни преговори и жените пускаха мъжете да влязат вътре. Мадам Катерина знаеше много добре това и нямаше нищо против. Отговорникът на личната охрана на краля влезе при нея и попита каква ще бъде паролата за тази нощ.

— „Амор“ — реши мадам Катерина.

Тя заповяда на капитана още нещо, но го накара за целта да пристъпи съвсем близо до нейния стол и зашушна в лицето му. След това шестте восъчни свещи в преддверието бяха загасени и през тази нощ никой от големите фенери с ленени абажури на стълбището не разпръсваше своята прецеждаща се през тъканта светлина. Удари дванадесет, когато една загърната в плащ фигура, предвождана от факлоносец, се промъкна към спалнята на старата кралица, влезе вътре и затвори вратата едва когато офицерът се оттегли. Тогава Карл Девети отхвърли наметалото си. Майка му седеше все още на същото място, както от няколко часа насам, и сега извърна към него едрото си старческо лице, което трептящият сноп светлина освети изкосо, и синът й се изплаши.

— Повиках те тъкмо навреме, сине мой, освен това беше необходимо да дойдеш през нощта. Вече дойде време да действуваме! Прочети тези писма! — И тя му ги подаде.

Едва прочел началото, Карл удари силно с юмрук по масата. Лицето му обаче не изразяваше само ярост, а повече страх. Недоверчивият му поглед както винаги падаше изкосо. Катерина си помисли:

„Какъв отпуснат млад човек! Колко е добре, че имам още двама сина! Следващият след него обича момчетата: аз ще бъда единствената жена, която ще има власт над него. Последният е много опърничав, ще трябва да внимавам с него, за да не предприеме нещо срещу мен!“

— Аз непрекъснато мисля за твоето благо, сине мой — започна старата жена. — Ти има вече достатъчно време да се порадваш в Блоа на своята приятелка: сега имаш належаща нужда от изпитаната сила на майка си, за да можем двамата заедно да спасим трона ти!

— Убий ги! Убий ги! — задъха се Карл и вените му се издуха болезнено.

Лицето му беше не толкова дебело, колкото подпухнало, и бе покрито с рядка щръкнала брада. Над горната му устна мустаците се спускаха на червеникави снопчета, долната му устна обаче, обикновено плътно притисната от ненавист към околния свят, сега бе отпусната надолу, защото нещастният млад човек бе силно изплашен. Когато извика „Убий ги!“, той необуздано изтегли врат над колосаната си къдрава яка, при което в големите му уши се разклатиха и проблеснаха двете едри перли.

Старата жена каза:

— Господин адмиралът, когото ти наричаш свой баща впрочем продължавай и занапред да го наричаш така, това ще го заблуждава! Този бунтовник ме заплашва съвсем открито, а неговата жалка козя кралица ми каза направо в лицето, че не се страхувала от мен. Аз знам, че вие не ядете малки деца — така се изрази тя пред мен. Ала аз те уверявам, че тази пиренейска коза няма понятие от тези неща. Така например тя самата има деца и аз действително имам намерение да ги изям. Малката й дъщеря е написала това трогателно писмо, което момчето действително трябва да получи. Тъкмо ще бъдем сигурни, че рицарският му дух и смелост ще го доведат тук и тогава той ще ми служи като жива стръв за всички опасни хугеноти. Париж вече гъмжи от тях, а заедно с веселия им принц още повече от тях ще пристигнат тук.

Тя съвсем бе понижила глас и сега направо шептеше:

— И тогава те ще ни бъдат в ръцете. Всички гасконски кресльовци ще имат вече само едно гърло: а едно лесно може да се пререже. Тихо! — смъмри го тя, защото видя, че Карл отново искаше да изкрещи: „Убий ги!“ Същевременно в мислите си мадам Катерина също бе надвиснала над една пропаст, незнаеща дали делото ще последва някога мисълта. Тя си припомни бавно, изричайки дума по дума:

— Херцог Алба ми беше казал веднъж: „И десет хиляди жаби не могат да направят една сьомга“, а аз му отвърнах: „Вие можете да имате пред вид двама души с тази «сьомга»?“

Тя го изгледа дълго и внимателно, макар да срещаше само косия му поглед.

— Впрочем ние с теб също сме само двама — подхвърли неочаквано тя и в стаята отново прозвуча мазният й спокоен глас.

Той така силно се изплаши от тези думи, че в желанието си да сграбчи някакъв несъществуващ стол, седна пред нея на земята.

— Остани така! — рече майка му и продължи да му говори непосредствено на ухото — дотогава, докато майското утро започна да прозира иззад завесите и кралят напусна покоите на мадам Катерина.

За да не изглеждаме бледи

Офицерът с факлата излезе иззад ъгъла, където бе чакал през цялата нощ — ако впрочем не бе подслушвал пред вратата. Карл го последва, изпълнен с омраза и страх. Капитанът го отведе в спалнята му, като разбуди стражата в преддверието с висок вик, та всички скочиха от пейките и удариха копията си о пода. Карл разглеждаше внимателно изпод око всички лица едно подир друго, щом го осветеше факлата. После отиде да си легне.

Ала не можеше да заспи: зад клепките му непрекъснато се явяваха всевъзможни лица — врагове, все врагове, и между тях видените напоследък — лицата на собствените му телохранители. По едно време дори му се стори, че вижда как се отваря вратата — мъчително бавно, докато усети, че клепачите му са затворени. Тогава внимателно ги открехна: не се виждаше нищо освен леко мъждукащата светлинка на един фитил, плуващ в мазнина. Карл не можеше повече да понася тази нощ, стана от постелята си и с плахи движения се измъкна през един страничен изход, после стигна по заобиколен път до преддверието пред собствената си спалня, както си беше по нощница. Мъжете от личната му охрана спяха по пейките наоколо, насред тях обаче стоеше изправен с кръстосани ръце капитанът и неочаквано появилият се Карл се изненада, като видя напрегнатия му поглед. Така гледат само заговорници! Щом видя, че са прозрели мисълта му, офицерът веднага си придаде съвсем безизразен вид; но с това стана още по-подозрителен за своя крал. Карл Девети застана на прага и най-напред се огледа, сякаш търсеше помощ. После му пошушна през прибраните си на фуния длани:

— Амори, аз разчитам на теб, ти си мой приятел. Когато светлината от факлата ти обаче ми разкри лицето на твоя лейтенант, аз разбрах, че той е предател. Скарай се за нещо с него и да не го виждам повече! Слез пръв в двора! Аз ще го изпратя подире ти!

Капитанът се подчини; веднага след това Карл зашепна нещо на събудения от сън лейтенант. Посъветва го да не изчаква да го предизвикват в спор:

— Веднага го нападни! А след това се развикай, сякаш той те е нападнал пръв!

След това кралят се промъкна обратно в спалнята си и излезе оттам едва когато войниците се развикаха силно.

— Какво става тук? Сторете ми място! — заповяда той като че ли прекалено властно, тъй като беше само по нощница.

Хората зад него млъкнаха и Карл, зъзнещ от утринния ветрец и от собствените си чувства, се наведе над витата стълба. Сред малък отрязък от сивия ден там долу лежеше проснато едно тяло. До него някой размахваше меч и крещеше: „Убиец!“

Зад Карл се разнесе спокойният глас на майка му:

— Нека млъкне и се качи горе!

Карл едва сега забеляза, че тя вече беше отпратила войниците. Той даде знак на убиеца долу. През това време мадам Катерина се осведоми с няколко кратки въпроса какво бе забъркал тромавият й, но невъздържан син.

— Линйерол — обърна се тя към младия човек, когато той подаде глава на стълбата. — Вие направихте една добра услуга на своя крал.

— Направих го с радост, мадам! — рече доверчиво младият човек. После веднага се разприказва: — Капитан Амори беше скрит хугенот, нима вие не знаехте това, мадам? Той беше прозрял вашите планове срещу неговата партия, беше много възбуден преди това и ето че тази нощ и аз вече знам чрез него какво ще се случи. И аз ще участвувам! С радост! Хубава сеч ще падне!

А Карл Девети трепереше в нощницата си, чувайки тези думи. Трябваше да се облегне. Добре беше, че младият Линйерол стоеше пред него и че мадам Катерина можеше да вижда и двамата. Сега тя заговори с мазния си глас:

— Днес вие доказахте своята смелост и заслужавате да се подкрепите; елате, млади човече!

И тя го поведе, клатушкайки се, към своята спалня, отвори една ниска широка ракла, украсена отвън с големи ръбести топки, и му наля чаша вино.

— А сега вървете да спите — допълни тя, когато Линйерол изпи чашата и неочаквано доби съвсем изнурен вид. — Днес сте свободен от служба — добави тя любезно, ала той не можа да разбере думите й и се оттегли с олюляващи се стъпки.

Тя го съпроводи с поглед до стълбата, по която той съвсем неочаквано се строполи, изпънат и с главата надолу. После Катерина Медичи затвори доволна вратата.

— Счупи си врата — заяви спокойно тя. — То беше необходимо, за да се възвърне отново руменината на лицето ти, сине мой. Всичко е наред. Предполагам, че само сивото утро е причина, задето и двамата изглеждаме бледи.

През същото утро

Същото това утро изгря розово, с оранжеви оттенъци в градината на Нерак, където изненада Анри Навара, който все още не можеше да се отдели от Фльорет, седемнадесетгодишната дъщеря на градинаря.

— Трябва да вървиш, любими! Баща ми ей сега ще стане: какво ще си помисли, ако те види тук?

— Нищо лошо, сърчице мое. Един верен слуга на моята майка не може да допусне, че аз искам да го огорча.

— Ти няма да го огорчиш, щом като ме обичаш. Мен обаче много ще ме огорчиш сър заминаването си.

— Но един принц трябва непрекъснато да пътува из страната си — веднъж отива на бой, друг път…

— Къде отива той другия път?

— Това ти няма защо да го знаеш, Фльорет. То не би те направило по-щастлива, а ние двамата с теб трябва да бъдем щастливи дотогава, докато няма да можем да бъдем повече заедно.

— Наистина ли? Наистина ли си щастлив при мене?

— Никога досега не съм бил толкова щастлив! Нима съм виждал някога досега такова красиво изгряващо утро? То е красиво като твоите бузи. Аз никога няма да го забравя. Нито едно-единствено от всички цветя тук никога няма да избледнее в спомените ми!

— Утрото е късо, а и цветята скоро ще увехнат. Но аз ще остана тук и ще те чакам. Накъдето и да заминеш, каквото и да ти се случи, спомняй си за мене… и за малката стаичка, в която влизаше уханието на градината, докато ние с теб се обичахме, спомняй си и за моите устни, които ти…

— Фльорет!

— … целуна сега за последен път. А сега върви, защото ще дойдат да те вземат от мен, а аз не искам други да видят погледа, с който ти ще се разделиш от мен.

— Да потопим тогава последния си поглед в кладенеца! Ела, Фльорет! Прегърни ме през рамо! А аз ще те прегърна през кръста! Сега ще погледнем заедно надолу към огледалото на водата, където нашите погледи ще се срещнат. Ти си на седемнадесет години, Фльорет.

— А ти на осемнадесет, мило момче.

— И когато станем много стари, този кладенец още ще си спомня за нас, дори и след смъртта ни!

— Анри, аз вече не виждам лицето ти.

— И твоето се замъгли там долу, Фльорет.

— Но аз чух как падна вътре една капка. То беше сълза. Дали тя беше моя, или беше твоя?

— Нашата сълза — каза отдалечилият се вече от нея негов глас, докато тя бършеше лицето си.

— Фльорет! — беше неговият последен вик.

После той съвсем изчезна и тя много добре разбра, че не бе извикал на нея; само бе отпратил името на прекарания заедно с нея, отминал вече час към следващия, който бе неизвестен за нея и в който лекият зов на нейното име щеше скоро да се разнесе.

Анри яхна коня си. Майският ветрец облъхна приятно високото му право чело, леко хлътналите слепоочия и нагъна тъмнорусите му къдрици. В стаичката на девойката той не бе успял да приглади косите си и сега те се начупиха естествено. Още сто метра нежните му очи запазиха следите на раздялата, после ездата ги избистри. Той захапа с устни едно цветче: това все още беше Фльорет. Когато се присъедини към свитата си, цветенцето падна от устните му.

А зад него Фльорет, дъщеря на един градинар и седемнадесетгодишна, се зае с всекидневната си работа. Тя върши това още двадесет години, после умря: по това време нейният любим беше вече велик крал. Тя никога не го видя повече или поне само като голям господар, който веднъж се върна по неведомите пътища на съдбата в родния си град Нерак, за да се отдаде отново тук на щастието, ала този път с друга. Защо се случи така, та всички въпреки това разправяха, че тя била умряла заради него? С течение на времето те дори върнаха смъртта й назад към деня, когато той я бе напуснал, и разказваха, че още тогава тя се била хвърлила в кладенеца: същият този кладенец, над който някога двамата — тя седемнадесет, той осемнадесетгодишен — бяха стояли приведени един до друг. Откъде бе излязла тази приказка? Нали никой не ги беше видял?

Исус

Анри още препускаше през страната, както трябва да препуска един принц, било към бойното поле, било защото ще се жени. Анри Наварски щеше да се ожени за Маргарита Валоа и трябваше да прекоси на кон пътя от своята Гаскония до Париж, но той имаше яки бедра. Четиринадесет и повече часа не слизаха ездачите от седлата, ако се наложеше, като щадяха конете, защото не всякога имаха пари за нови.

Заобиколен винаги от другарите си, Анри яздеше най-отпред, а подир него — цялата му свита. Той никога не оставаше сам. Яздеха все заедно, живееха сред тропот на копита и дъх на конска пот, както и сред миризмата на собствените си тела, облечени в загрята кожа и влажно сукно. Не само неговият бял жребец летеше напред, а и цялата дружна свита от тези млади благочестиви и дръзки, търсещи приключения едноверци се движеше с невероятна бързина, съпровождайки своя млад господар като в приказките от село на село. Дърветата цъфтяха в бяло и в червено, от синьото небе повяваше лек ветрец, младите, жадни за приключения мъже се смееха, пееха и спореха. Понякога слизаха от конете, дъвчеха лакомо големи комати хляб, а червеното вино само се изливаше в гърлата им и беше за тях близко и родно, както въздухът и земята наоколо. Девойките с позлатена от слънцето кожа сами идваха и сядаха върху коленете на непознатите ездачи със смугли лица. Младите мъже караха девойките да пищят или да се изчервяват, някои с бързите си прегръдки, други — със съчинените си по пътя стихове, които бяха не по-малко дръзки. Останали сами, докато яздеха, те често спореха за религията.

Всички около Анри бяха малко под или над двадесет години, всички бяха буйни, върли противници на общоприетия ред и на властниците. Според тях властниците се бяха отрекли от бога. Бог мислеше съвсем различно от тях, той разсъждаваше само като тези двадесетгодишни смелчаци. Затова всички бяха сигурни в правотата на своето дело и не се страхуваха дори от дявола, а още по-малко от двора на Франция. Докато яздеха още през южните краища на страната, възрастни хугеноти им препречваха пътя, вдигаха ръце нагоре към небето и заклеваха Наварския принц да се пази и да внимава. Той много добре знаеше колко недоверчиви ги бе направил дългогодишният им опит.

— Но, приятели мои, сега всичко ще се измени. Аз ще се оженя за сестра на краля. Вие ще получите свободата да изповядвате правата вяра, давам ви своята дума!

— Ние ще извоюваме свободата! — викаха ездачите около и зад него.

— Властта на народа!

— Правото! Правото!

— А аз казвам: свободата!

Това бе най-тежката им дума. Окрилени и въоръжени с нея, те препускаха на север. Мнозина, а може би и повечето от тях направо си въобразяваха, че вече бе дошъл техният ред да сменят властта и в удоволствията всички, които според тях сега бяха свободни и щастливи. Анри много добре ги разбираше, той лесно разпознаваше този вид хора сред множеството и ги обичаше, защото с тях лесно се живееше. Но те не бяха неговите приятели. Приятелите са по-сложни същества, общуването с тях е много по-напрегнато и по-несигурно и винаги те кара да бъдеш готов да отговаряш за постъпките си.

— И така — каза Агрипа д’Обинйе, докато яздеха всички вкупом — ти не си нищо друго, принце, освен онова, което добрият народ е направил от тебе. Това не ти пречи обаче да се извисиш над него, защото понякога творението е по-съвършено от твореца; тежко ти обаче, ако се превърнеш в тиран! Да се опълчат срещу отявлен тиран бог дава право дори на най-низшите служители.

— Агрипа — отвърна Анри, — ако ти си прав, аз кандидатствувам за някое от най-низшите чиновнически места. Но това са пасторски мъдрувания, а един крал си остава винаги крал.

— Радвай се, че си само принц на Навара!

Д’Обинйе беше дребен, не стърчеше над главата на коня дори и колкото Анри. Като говореше, той размахваше разпалено ръката си с дълги пръсти и крив палец. Устата му беше голяма и с подигравателна извивка, очите гледаха любопитно: един светски младеж, който обаче още тринадесетгодишен се бе опълчил, когато поискаха да му отнемат протестантската вяра, а на петнадесет години се бе сражавал за религията под водачеството на Конде. Анри бе на осемнадесет, Агрипа на двадесет, но те отдавна вече бяха станали другари, сто пъти досега се бяха карали, сто пъти се бяха сдобрявали.

Агрипа беше от дясната страна на Анри. От лявата обаче сега се извиси един ясен и строг глас:

Крале, открай сте роби на алчност късогледа:

убивате невинни, разпалвате пожари

със цел една-едничка — да мръднете на педя

на собственото кралство зад границите стари.

О, съдии, спокойно от столове свещени

обществени имоти продавате безправно.

Та мигар челядта ви ще тачи съкровено

наследството, което откраднали сте явно?![1]

— Приятелю Дю Барта — рече Анри, — коя е причината петел с твоята доброта да намира толкова горчиви думи? Девойките ще бягат от тебе!

— Че аз на тях не им говоря такива думи! На теб, драги принце, ги казвам.

— И на съдиите. Дю Барта, не забравяй съдиите. Иначе ще ти останат само твоите жестоки крале.

— Вие сте жестоки от слепота, а ние всички сме хора. Всички трябва да започнем да ставаме по-добри. От момичетата — не, от тях още не мога, но от галантните стихове искам напълно да се откажа. За в бъдеще ще пиша само духовни строфи.

— Нима си решил вече да умираш? — попита младият Анри.

— Един ден аз ще падна в бой за тебе, Навара, и за божието царство.

След тези думи Анри замълча. Заради тях запомни и стихотворението: „Крале, открай сте роби на алчност късогледа!“ — и реши в себе си никога хора да не лежат мъртви по бойните полета, за да изплащат разширените граници на неговото кралство.

— Дю Барта — заповяда неочаквано той, — изправи се на коня си колкото можеш най-високо!

Дългият дворянин изпълни заповедта и неговият принц погледна нагоре към него иронично и с възхищение.

— Виждаш ли там от горе вече милата мадам Катерина с нейния огромен дом на веселието? Нейните красиви придворни госпожици ви очакват.

— А тебе не те ли очакват? — попита Агрипа д’Обинйе и намигна многозначително. — О, не, какво говоря, ти си добродетелен годеник. Но доколкото те познавам…

Всички се разсмяха. И най-силно от всички Анри.

Зад тях някой извика:

— Внимание, господа! Любовните наслади във френския двор са подредили вече не един и двама, та да ги помнят до края на живота си.

Тези думи предизвикаха още по-силен смях. Някой от по-задните конници обаче изтика своя кон между другите и коня на принца. Не обърна внимание на това, че те веднага настръхнаха, готови да подхванат свада. Лицето на излезлия напред момък беше най-изразително от всички, ала изглеждаше дребно, защото високото чело сякаш го сплескваше. Очите му бяха чели много и вече гледаха тъжно през двадесет и четвъртата година от живота на господин Филип Дю Плеси-Морне, комуто беше съдено да живее седемдесет и четири.

— Току-що получих заповед от бога! — съобщи той на принца. — Една моя реч ще накара Карл Девети да оповести свобода на вероизповеданията и да поведе нидерландци срещу Испания.

— Отстъпи речта си на господин адмирала! — посъветва го Анри. — Той ще ги накара да го изслушат. От нас те още не се страхуват. Но аз се надявам, че скоро и това ще стане.

Те можаха спокойно да говорят за всичко това помежду си, тъй като всички наоколо бяха заети изцяло с изброяване на удоволствията, които ги очакваха в кралския двор. Споменаваха шумно и за опасностите и привеждаха примери. Някой изрече името на опасната болест: на тази дума Филип Морне откликна буйно с цялото си същество и извика:

— Нека да се заразя! Но Карл Девети трябва да даде свобода на вярата!

— Но ти ще изглеждаш ужасно!

— Случва се да изглеждаме ужасно: но какво представлява това в сравнение с вечността! Нима и Исус не е опозорен човек, разпнат бог, а ние вярваме в него! Вярваме в неговите ученици, които са измет на човечеството, и то евреи! Та какво друго е оставил той, освен една окаяна жена, един срамен спомен и славата си на глупец сред собствения му клан? Щом императори са се борили срещу неговото учение с меч и със закон в ръка, представете си колко повече се е борил всеки сам със себе си! Плътта срещу духа! И въпреки това народите са се подчинили на думата на неколцина мъже и цели царства се прекланят — кому? — на един разпнат Исус. Исус! — извика Морне така силно, че всички нададоха ухо и се огледаха да видят от коя страна ще се яви призованият.

Защото никой от тях не се съмняваше, че той може да се появи и да се присъедини към дружината, щом удари часът.

За всеки от тях неговите рани бяха още пресни и все още кървяха, а сълзите на двете Марии течаха непресъхващи. Голгота — те я виждаха оттук със своите земни очи, — един гол белезникав хълм, а зад него струпани тъмни облаци. Те яздеха сред Исусовите маслинови и смокинови дървета и бяха присъствували на сватбата в Кана Галилейска. Историята на неговия живот се сля с тяхното настояще и те за пръв път го усетиха като част от себе си. Той беше един от тях, само че ги превишаваше по святост и също както се бе осмелил да го изрече Дю Плеси-Морне, с позора си. И ако синът человечески се подадеше иззад очертанията на отсрещната канара, за да застане начело на тяхната дружина, тогава той нямаше да язди смешно магаре, а истински боен кон, щеше да бъде облечен в кожен елек и доспехи, а те щяха да го заобиколят и да му кажат:

„Сир! Последния път вие бяхте по-слаб от враговете си и трябваше да се оставите те да ви разпънат на кръст. Този път, заедно с нас, вие ще победите. Избийте ги! Избийте ги!“

Така щяха да извикат тези обикновени и простички хора от групата хугеноти, ако Исус би се явил жив сред тях. На мястото на юдеите или на римските воини от миналото те щяха да поставят своите съвременници паписти и щяха да мислят главно как да забогатеят за тяхна сметка. Само че нито принц Анри, нито неговите най-близки приятели си представяха така просто всичко. Тях ги обземаха съмнения, щом си помислеха за появата на Исус. Дю Барта попита другарите си дали всъщност, ако Исус действително се върне отново и трябва да започне живота отначало, ще бъде правилно да го посъветват да не се остави да го разпънат, след като така е било предопределено заради благото на цялото човечество? Той приведе дългата си фигура, защото никой не му отговори. Дю Плеси обрисува с още по-ярки краски отпреди малко как той си представя позора на разпнатия и повтори, че именно в това се заключавала неговата сила и неговата слава. Въпреки сократовското си лице Дю Плеси-Морне беше склонен винаги към крайности и при това се радваше на най-добро здраве, така че успя да доживее до седемдесет и четвъртата си година. Бедният Дю Барта страдаше от слепотата и от лошавината на хората, както и от съзнанието за невъзможността да се поправи нещо на този свят или поне да знае как да стори това; затова той скоро щеше да загине, макар и сред грохота на една битка. Що се отнася до Агрипа д’Обинйе, той бе обладан от стихиен вътрешен кипеж в същия миг, когато Дю Плеси бе призовал със силен глас Исус. От този миг Агрипа съчиняваше стихове и вече беше почти готов, щом Исус се появеше, да го поздрави с римуваната си реч. Всичко, което Агрипа съчиняваше, бе рожба на мига и на страстта му. То го правеше изцяло щастлив и затова именно толкова много го харесваше неговият принц. От друга страна, Анри имаше слабост и към Дю Барта и неговата безпределна вярност. Дю Плеси пък го увличаше със своята склонност към крайностите.

Дълбоко в себе си Анри знаеше най-добре от всички, че едва ли можеше да се мисли, че Исус ще слезе сред неговите другари и при него самия. Според него те нямаха право на подобна награда за това, че не бяха католици. Нищо не му доказваше, че бог предпочита протестантите, макар че може те действително да го обичаха повече. Независимо от тези размишления, които задържа само за себе си, той споделяше всички чувства на другарите край себе си. Откакто Дю Плеси бе призовал Исус, очите на Анри се бяха напълнили със сълзи. Ала той не беше сигурен дали те действително бяха предизвикани от мисълта за бога. Докато напираха в гърдите му и се изкачваха нагоре към гърлото — може би да. Когато нахлуха в очите му обаче — вече не. Тогава образът на Исус бе изместен от лика на кралица Жана и Анри заплака, защото видя с вътрешния си взор майка си по-бледа от когато и да било. От дълго време тя бе тръгнала на път заедно със своите проповядващи пастори през страната, без да има къде да положи глава като Исус, бе мразена и презирана също като него, бе приела борбата, променливото бойно щастие, безпокойството и бягството: тя, една жена, неговата мила майка. Какъв тежък път бе поела тя за своята вяра! Може би сега той я бе отвел на Голгота. Защото при всички случаи тя бе в ръцете на Катерина, след като господин адмиралът бе разпуснал протестантската войска и сега само заплашваше старата кралица. Докато следващият поход не я изправеше пред нова опасност — така бе заповядала Катерина. Дори пътуването по повод своята женитба Анри бе предприел фактически по нейна заповед: той не се заблуждаваше по този въпрос. Този млад човек обикновено здраво се държеше за фактите и нито вярата можеше да го отклони от тях — като Колини например, нито упорството в името на възвишена цел — като неговата майка, кралица Жана.

[1] Всички стихове в книгата са преведени от Димитър Стоевски. ↑

Нейното ново лице

Под кожения си елек Анри носеше писмата и имаше силно желание да ги прочете отново всичките, заедно с изпратените от малката му сестричка. Ала той живееше изцяло с другарите от дружината си, дните му минаваха под блясъка на слънцето, нощите — под покрова на звездите, и той никога не оставаше сам. Седмици наред бяха препускали вече, междувременно околността издаваше, че наближават северните райони, но сега това не правеше впечатление на Анри. Под копитата на неговия кон минаваше животът на цялото му кралство, защото то не стоеше на едно място, докато той препускаше през него: то живееше, бягаше, увличаше и него със себе си. Той имаше чувството за някакво движение без начало и без край и понякога си мислеше, че не само той се движи: движеше се цялото кралство, в чиито неясни още съдбини щеше да навлезе и той. Така нощта и занапред го очакваше по пътищата под короните на дърветата, за да го подслони.

— Агрипа, какво всъщност ни очаква във френския двор?

— Всъщност? — повтори Д’Обинйе. — Между другото твоята сватба, която сигурно ще бъде богато тържество. Всъщност обаче, щом като ме питаш: очакват ни всички страдания на светите мъченици.

— Дали казваш „всички“, защото не знаеш да кажеш кои точно?

— Така е, Анри. Ти също имаш някакво предчувствие, когато виждаш в този час около главите ни да прелитат прилепи и светулки. При дневна светлина това предчувствие изчезва.

Те разговаряха шепнешком, защото думите им се отнасяха само до тях.

— Тази нощ ще преспим в село, нали?

— В Шоней, мой принце.

— Шоней в Поату. Добре. Там ще реша.

— Какво?

— Дали да продължа пътуването. Трябва да обмисля всичко сам на спокойствие и да прочета още веднъж несмущаван от никого писмата на моята майка, кралицата. Погрижи се най-после да ми отделят една стая само за мен, Агрипа!

Когато по-късно обаче пируваха цели два часа на дългите маси в странноприемницата в Шоней, Наварският принц не изпитваше вече желание да се уедини, дори предпочете да направи знак на една девойка с твърде привлекателни крачка да се изкачи горе в стаята пред него по опряната на стената обикновена дървена стълба. Когато сам стъпи на тънката пречка, той чу да се приближават викове, сред които превес вземаше дебелият басов глас на една набита жена: дебелият бас повлече след себе си от стаичката и по стълбата надолу нечий друг хлипащ нежен гласец. Долу бе застанал някой и им светеше с догаряща свещ в ръка — и това беше Агрипа д’Обинйе. По всичко личеше, че той бе извикал майката на девойката и бе издал своя приятел Анри; ала вместо да се засрами, той дори се смееше. Анри веднага изтегли кинжала от ножницата си.

— Изтегли и ти своя! — заповяда той разярен.

И какво направи поетът Агрипа? Измъкна от паянтовата стълба една пречка и я размаха вместо оръжие. От това стълбата с двете жени на нея се олюля и те с трясък скочиха на пода и повалиха двамата мъже под телата си. Тук всички останали грижи отстъпиха място на една-единствена — да се измъкнат от тази бъркотия. Успял да го стори, Анри се оказа сам-самичък сред най-дълбок мрак. Какво се бе случило с останалите, къде бе изчезнала дори стълбата? Трябваше да бъде доволен, че можа поне да напипа вратата. Заспа в един храсталак, през който прозираха звездите.

Събуди се в утрото на юнския ден, беше тринадесети, ден, който той никога нямаше да забрави. Една чучулига тъкмо се издигна с весели трели от полето към бледата още небесна синева. Над главата му ухаеше на люляк, недалеч бълбукаше поток и една дълга алея от тополи с трептящи листа закриваше пред него селото. Свежестта на изгряващото утро го настрои безгрижно и той мина с бързи леки крачки край тополите веднъж, два пъти, три пъти, за да подиша малко този въздух и да се порадва на света. После отново си припомни за писмата, които смяташе да препрочете и премисли още веднъж. Спря се, извади ги и ги разтвори в ръцете си като тесте карти. За какво да ги чете? Всичко се свеждаше до това, че той трябваше да се ожени за дебелата Марго, за „мадам“, както я титулуваше малката му сестричка. По това двете кралици Катерина и Жана за първи път бяха на едно и също мнение, а всичко останало щеше да се види по-нататък: дали господин адмиралът ще се справи с тая дърта отровителка, дали моята благоверна съпруга ще си остане папистка и ще иде в ада.

„Твърде съмнително — помисли си той. — Аз самият на няколко пъти вече съм приемал католическата вяра и напълно съм узрял за пъкления огън. Може и така да стане, никой нищо не знае. Едно обаче е ясно: никога моята строга майка-протестантка няма да се съгласи нейният двор да възприеме приятните навици на френския, в който жените предизвикват мъжете. Така пише тя, знам изречението наизуст!“

И тогава той я видя пред себе си — съвсем различна, отколкото друг път я виждаше с вътрешния си взор, видя несравнимо ясно лицето на кралица Жана в някакво пространство, което обаче не бе просветляващият вече наоколо му въздух. Дълбоко в него блесна много по-силно някаква ужасно ярка светлина, при която той видя своята майка като покойница. Това не бяха вече нейните живи черти, които той бе запомнил за последен път, когато голямата, облечена в кожа каляска замина, а синът остана край коня си. Хлътнали бузи и сенки под очите, сърцераздирателни като мъката по всичко загубено, покриваха прозрачните бузи на майка му, сякаш покриваха нищото. О, тези големи очи, загубили вече гордостта си, оттенъка на яд и любов, каквито бяха преди! Не ме ли познавате вече? Вие, които знаете толкова много неща, неизвестни още за нас тук!

Синът се отпусна на едно обрасло с трева възвишение, допреди малко така спокоен и весел, а сега изведнъж изплашен до смърт: не само от това ново лице на майка му, а защото то му се беше явило вече веднъж насън — той си спомни неочаквано това съвсем ясно. То сигурно беше преди четири нощи; той преброи мислено и със страх, седнал сред тревата на хълма, прехвърли писмата през ръцете си. И както случайно се загледа по-внимателно, забеляза, че две от тях са били отваряни тайно, преди той да бе разкъсал печатите им. Преди четири нощи ли? Печатът бе изрязан най-старателно, а после бе покапан отново с восък, за да се прикрие отварянето на писмото. Защо именно преди четири нощи и отново тъкмо сега?

Последното изречение в последното писмо на майка му гласеше: „А сега, сине мой, приготви се и тръгни!“ Той разбра: кралица Жана искаше да изтика мадам Катерина от властта, тя обаче бе прочела писмото.

„Животът на моята мила майка е в опасност!“ — стана му изведнъж ясно и в същия миг той вече беше на крака и побягна край тополите.

— Арманяк! — извика силно. Защото беше забелязал слугата си, преди момъкът да го види. — Арманяк, оседлайте веднага конете! Няма нито миг за губене!

— Но, господарю мой! — позволи си да възрази слугата. — Всички спят още в сеното, а хлябът тепърва се пече.

Непосредствено заобикалящите го факти имаха свойството веднага да успокояват Анри. Той се съгласи:

— И без това до Париж ще яздим още пет дни. Ще отида да се изкъпя в потока. Арманяк, донеси ми чиста риза!

— Тъкмо днес се канех да ги изпера. Мислех си, че ще останем да поотпочинем тук — Дворянинът-слуга намигна хитро на господаря си. — Особено заради съборената стълба. Ще трябва отново да я изправим и да наваксаме пропуснатото.

— Негодник! — отвърна Анри наистина възмутен. — Достатъчно сме се търкаляли из сламата. — После строго заповяда: — Всички да са оседлали вече, когато се върна от потока!

Той изтича към потока и веднага започна да се разсъблича. След това наистина потеглиха; ала едва бяха яздили четвърт час, когато насреща им пристигна задъхан пратеник, скочи от коня си на земята и така се олюля, че някой го подпря откъм гърба, а той изрече задъхано:

— От Париж четири дни яздих вместо пет.

Лицето му беше на бели и червени петна, езикът му увисна навън и — още по-странен знак — от широко разтворените му и помътнели очи капеха едри сълзи. Те чуто падаха върху дебелия му кожен елек, такава тишина бе настанала наоколо.

Анри протегна от коня си надолу ръка, пое писмото, ала дори и не помисли да го отвори, а само отпусна ръка, наведе глава и изрече сред голямата тишина, обгърнала ширналата се край тях страна и малката залутала се тук нейде дружина; промълви тихо:

— Моята мила майка е мъртва. От четири дни.

Каза го сам на себе си, всички така го предчувствуваха. Те и не искаха да са го чули, докато той не го каза гласно: дори и най-суровите измежду другарите му проявиха разбиране. И когато след това новият Наварски крал прочете писмото, той свали шапка; веднага всички последваха жеста му; той каза:

— Моята майка, кралицата, е мъртва.

Неколцина се спогледаха, повече никой не посмя да стори нищо. Това събитие им се видя съвсем различно от другите, с които човек лесно се примирява; то щеше да промени безброй много неща и те сами не знаеха какво ги очаква. Жана д’Албре бе представлявала за тях твърде много и затова не биваше да умре. Тя ги бе предвождала и пазила, беше им помагала да прибират хляба, който расте по нивите, а също и хляба на вечния живот.

„Всички наши свободи — Жана д’Албре ги извоюва за нас! Нашите крепости, Ла Рошел край брега на океана, тя отново ги завзе за нас. Нашите молитвени домове в окрайнините на градовете, тя ги изтръгна от враговете! Мирът в нашите провинции, нашите жени, които обработват нивите под закрила на бога, докато ние яхаме конете и се бием за правата вяра, всичко това беше Жана д’Албре и какво ще стане сега?“

Тук техните мисли се превърнаха в ужас, преминаха във възмущение и буйно се вкопчиха в подозрението, че зад всичко това се крие някаква вина и престъпление. Защото такова голямо нещастие не може да дойде от само себе си. Тази покойница бе препречила пътя на властниците и никой не се съмняваше именно на кого. Скупчените един до друг мъже се разбраха помежду си безмълвно, само чрез общите си мисли и чувства. Неясните звуци, които те издаваха, бавно се оформиха и се засилиха, за да прелеят в гневен ропот и заплахи: тогава най-после осъзнатата дума излетя като меч от ножница — сякаш я бе съобщил някакъв втори, невидим пратеник:

— Кралицата е отровена!

Всички започнаха да повтарят това един през друг и всеки поотделно сякаш повтаряше думите на невидимия пратеник:

— Отровена! Кралицата е отровена!

Синът на мъртвата стори същото като тях; и той бе чул съобщението, както всички наоколо му.

Неочаквано се случи нещо ново: всички си подадоха ръце. То стана без уговорка, то беше тяхната клетва, че ще отмъстят за Жана д’Албре. Синът й стисна ръцете на своите приятели Дю Барта, Морне и Д’Обинйе. С Агрипа той се разбра чрез особено стискане, което означаваше: вчера — съборената стълба, боричкането под женските тела, а ето днес всичко това. За какво имаме да се упрекваме, за какво да съжаляваме? Това е животът и ние го живеем ръка за ръка! Анри стисна ръката и на своя слуга Арманяк, когото бе смъмрил преди малко. В същия миг някой извиси глас:

— Разкрий ми, боже, своя лик!

Така запя, най-напред съвсем сам, Филип дю Плеси-Морне, защото от всички тях той беше най-склонен към крайности: у него бушуваше най-неспокойната добродетел. Но тъй като сега той повтори първия стих, към него се присъединиха и множество други гласове, втория изпяха вече всички заедно. Те бяха слезли от конете, бяха скръстили молитвено ръце и пееха, група мъже, които никой не виждаше, освен може би бог, към когото те отправяха своя зов: пееха към небето, сякаш биеха камбани за тревога:

Разкрий ми, боже, своя лик

и чудодейно в този миг

аз от беда ще се избавя!

О, зърне ли те тази сган,

ще дигне плахо своя стан

и твойто име аз ще славя!

Нейният последен пратеник

Изпяха песента докрай, а след това зачакаха да чуят думата на своя млад водач. Той бе станал крал на Навара тук, насред този път, минаващ през чужда земя, и сега трябваше да им каже накъде да вървят и какво да правят. Дю Барта се наведе към Анри и му заговори с приглушен глас:

— Вашата майка беше първата жертва. Втората ще бъдете вие самият. Върнете се обратно!

— Съберете своите хора! — посъветва го Морне. — Нашите едноверци ще се стекат от цялото кралство. Ние ще пристигнем в предателския двор като непреодолима сила!

Д’Обинйе каза много по-спокойно:

— Вие няма защо да се боите за себе си, господарю, докато един друг човек е още жив. — Всички наоколо го погледнаха, а той продължи: — Той принесе в жертва собствения си живот, аз знам това, чух какво той каза през нощта на жена си, адмиралката. — И той започна да разказва като някой ясновидец какво бе разговарял Колини с жена си.

И тъй като Агрипа беше поет, той можеше така да предаде нощния разговор на двамата съпрузи, сякаш сам бе присъствувал на него.

— „Смяташ ли, че нищо не може да те разколебае — така бе казал адмиралът на адмиралката, — сложи ръка на гърдите си и провери сърцето си, ще успееш ли да останеш твърда и тогава, когато всички се отрекат, и ти ще трябва сред срам и позор, който винаги следва неуспеха, да отидеш в изгнание? Ето виж! Дори и кралят на Навара ще се отрече от нас и ще се ожени за родната дъщеря на нашата неприятелка.“

Това вече беше твърде силно: Анри кипна.

— Той не е казал такова нещо! Агрипа, ако си чул подобно нещо, то тогава твоята муза те лъже. Аз няма да се откажа от нашата вяра — а сега да продължим пътя си!

Тъкмо това бе целял Агрипа, защото за него никъде не съществуваше спокойно убежище, и колкото по-ясно му представяше неговото вътрешно прозрение опасностите на живота, толкова по-решително се хвърляше поетът напред.

Целият отред отново пришпори конете под покритото с облаци небе, но не след дълго мъже, размахващи възбудено ръце, им препречиха пътя. Всички говореха едно и също: „Кралицата Жана е отровена!“ — без да могат да обяснят откъде знаеха това. Накрая конниците престанаха изобщо да питат кои бяха тези хора, от кое село идваха. Достатъчно бе това, че те бяха пътували бог знае откога, за да дойдат да посрещнат новия Наварски крал, да го видят и да му доверят онова, което знаеха. Умората от дългия път бе приглушила у някои вече първоначалния гняв и сега те само мълвяха плахи, заклинателни думи.

Но дори и дружина безгрижни, тръгнали да търсят приключения млади хора не могат в края на краищата да не се повлияят от подобни срещи. После дойде последната, решителната. На края на една гора те неочаквано се натъкнаха на дворянин-протестант, когото всички познаваха, Ла Рошфуко, приятел на техния крал. Той също приличаше на човек, който е преодолял с коня си петдневен път за четири дни. Той размени с младия крал само няколко думи, ала Анри веднага стисна по-здраво юздите и обърна коня си назад. Тогава целият отред тръгна в обратна посока и без да питат нещо, те се върнаха без приказки и разговори обратно в Шоней.

Анри потърси най-напред заедно с господин Ла Рошфуко някакво уединено сенчесто място и го намери под тополите, където накара пратеника на своята майка отново да му разкаже всичко. Последните си земни мисли умиращата Жана бе отправила към своя син, преди духът й да се възнесе към бога. Тя не искала той да се откаже от страх от пътуването: тя и не бе помисляла дори за това. Ала все пак била на мнение, че той трябва или въобще да не идва в Париж, или да пристигне там като по-силния. Тази нейна препоръка била резултат на собствения й тежък и горчив опит от последните четири месеца. Тя смятала — и за да изрече тази своя мисъл, кралица Жана отново напрегнала сили и пак прозвучал необикновеният й подобен на камбанен звън глас, — че женитбата на нейния любим син ще бъде начало на големи събития, но че те ще бъдат големи или само за него, или само за враговете му. Последните й мисли смело били насочени към всички трудности на живота и към пътищата за тяхното преодоляване. Някога, по нейно време, или поне тя така смятала, порокът се криел. Днес той се ширел с високо вдигната глава — така заръчала тя да предадат още на нейния Анри — и си въобразявал дори, че превъзхожда добродетелта. После, вече умираща, тя отправила към бога думите на един псалм. На кой псалм?

— Разкрий ми, боже, своя лик!

Пратеникът извади завещанието на кралицата и го подаде на младия крал, като преди това го докосна до устните си. Впрочем то не съдържаше нейните най-съкровени тревоги, накрая тя не се бе доверила на хартията. В завещанието имаше само една заръка: нека той се грижи за своята нещастна малка сестричка. Тук Анри се разрида. Досега все още не бе заплакал.

Възклицаваше едно след друго:

— Бедната ми малка сестричка! Така я е нарекла нашата майка!

А после си помисли:

„Тя трябваше да бъде тук сега! Та кой ли ни остана? Нищо и никого си нямаме ние двамата, брат и сестра, на този свят, освен тя мене и аз нея. Всичко останало е измама за очите и за сърцето. Какво представляват всички тези жени и повишеното самочувствие, което ми дават, и страхът да не изпусна нито една! А всъщност винаги ми е липсвала само една-единствена, и винаги само тя. Нея само никога не е имало нужда да моля за обич или да ме разбере. Ние сме една плът и кръв и нямаме никакви тайни един от друг. Тя се смее като мен, така казват всички. В този час тя пролива същите сълзи, но дори тия сълзи, които тя пролива заради нашата майка, не капят върху моите ръце! Тя е далеко, както винаги е била далеко от мен, и ние пропускаме възможността да споделим помежду си своята най-съкровена болка — аз нейната и тя моята!“

Тогава той разбра от пратеника, че сестра му Катерина е пожелала да тръгне заедно с него. Всичко било готово, конят чакал на двора, колата — пред вратите на града. Ала в двореца я задържали, не насила, а под умел предлог, докато Ла Рошфуко заминал, макар че и на него не му било никак лесно да се измъкне: наложило се да действува най-решително.

— Нима я държат в плен? — попита братът, а очите му вече бяха сухи и гневни, устата му се разкриви сърдито.

Но не било така. Представили се загрижени за нея, особено Марго, годеницата, а също и старата Катерина. Сватбеното празненство, което целият двор очаквал с видимо удоволствие, и без това било помрачено вече от смъртта на Наварската кралица, и затова не бивало да бъде изложено на нови лоши случайности. Сега оставало само да се случи нещо и със сестрата на годеника, с тази нежна девойка, която — знае ли човек? — може да е наследила майчините си слаби дробове.

Анри се наведе напред и попита разтреперан:

— Нима само дробовете бяха причината?

Последва дълго мълчание, после Ла Рошфуко повдигна рамене.

— Кой вярва, че е била отровена? — попита Анри. — Само нашите приятели ли?

— Другите го вярват много повече. Защото знаят на какво са способни в техния двор.

Анри каза:

— Предпочитам да не го знам. Защото тогава ще трябва прекалено много да мразя и да търся отмъщение. Прекалената омраза омаломощава човека.

Той усещаше с душата си, че е много по-важно да живееш, отколкото да отмъщаваш, и че онзи, който действува, гледа напред, а не назад — към любимите мъртъвци. Останали бяха обаче неговите синовни задължения, заради които той трябваше да се забави мимо волята си още няколко дни в Шоней, колкото и да му се искаше да тръгне отново, но трябваше да изчака подкрепления. Неговите хугеноти пристигаха с конете си от вси страни или той изпращаше насреща им свои хора да ги посрещнат и насочат към него. Искаше да бъде силен, когато пристигне в Париж, както му бе заръчала кралица Жана. През тези дни той препрати и нейните последни разпореждания на своя наместник в кралството си Беарн. Когато свърши писмото, Анри забеляза, че съвсем не бе наблегнал на нейните заръки по отношение на духовния живот, а те бяха най-скъпите за неговата покойна майка! Учуди се как съвсем бе забравил за религията и веднага прибави един послепис.

Пратеникът, който му бе съобщил за кончината и за твърде подозрителните обстоятелства, при които бе настъпила смъртта на кралицата, бе гонил коня си четири пъти по двадесет и четири часа, докато пристигне. Анри бе пътувал от Шоней из Поату цели три седмици. Когато пресрещна новия крал, пратеникът бе паднал изнурен от умора. Анри спираше често, отсядаше в странноприемници, приемаше нови попълнения, пиеше и се смееше. Да, той се смееше. Пристигащите със сетни сили ездачи се чудеха, като го виждаха: той размахваше ръце за поздрав и се шегуваше с тях на южняшкия им диалект. В часа, когато пратеникът на кралицата бе тръгнал на път с ужасната вест, синът бе видял насън майка си с ново лице, лицето на вечността — и отново си бе припомнил това лице, малко преди да срещне пратеника. Сега той вече не можеше да го види и то никога повече не му се яви. Вместо него по-късно той си припомняше образа на Жана в цъфтящата й възраст, направляваща с волята и разума си своя син през детските му години; но и за това дари той трябваше да прибягва към един портрет, тъй като на портретите образите си остават вечно същите.

Обобщение

Вижте как този млад принц вече се е сблъскал с опасностите на живота, които се състоят в това да те убият или да те предадат, които обаче се крият и зад нашите желания и дори зад великодушните ни мечти. Действително той минава като на шега през всички заплахи, което е привилегия на възрастта му. Влюбващ се на всяка крачка, той не знае още, че именно любовта ще го накара да изгуби свободата си, която омразата напразно се мъчи да му отнеме. Защото, за да го пази от кроежите на хората и от примките, които му поставяше собствената му природа, тогава имаше все още на този свят едно същество, което го обичаше и умря заради обичта си, и това същество той наричаше „моята майка, кралицата“.

III
Лувър

Безлюдните улици

На път към своята сватба синът на покойната гледаше весело наоколо си, доволен от ездата. Вятърът вече носеше към него полъх от ароматите на двора, от ястията, парфюмираните хора, жените, които не чакат да ги молят, а напротив — те молеха мъжете. Той реши да завоюва успехи сред тях, защото беше по-дързък от другите, и в две насоки — и морално, и физически — беше сигурен в успехите си пред другия пол. Марго също трябваше да бъде доволна от него: той премисляше най-приятни и весели неща за нея. Не можеше да признае това пред приятелите си, но лошото име, с което се ползуваше невестата му, съвсем не го отблъскваше, напротив, изпълваше го с приятно очакване. В това състояние на духа младият ездач виждаше любопитните селски момичета, които срещаше по пътя си, много по-привлекателни и затова често слизаше от коня си и ги целуваше. И когато след това побягваха, те дълго още се чудеха колко хубаво можел да целува хугенотският принц.

Разговорите в задните редици на разрасналия се конен отред на принца бяха различни от онова, което се говореше напред, и пристигналите последни все още кипяха от гняв по повод насилствената смърт на своята кралица. Те не отиваха на сватбено празненство, а за да отпразнуват тържеството на своята мъст: бяха готови да предизвикат на бой всеки, който им се изпречеше насреща във френския двор. От време на време тяхното настроение се предаваше напред и обземаше и Анри, и неговите най-близки приятели. Тогава Морне започваше да говори за най-големите опасности, които ги очакваха във френския двор. Дю Барта се отдаваше на отчаянието си от лошата човешка природа, а Агрипа д’Обинйе заявяваше, че разбирал промисъла на бога, когато той ни изпращал враг. На това Анри отвръщаше със злобно разкривена уста и със замъглени от ужас и ярост очи.

— Аз не съм го молил да ми изпраща тая стара отровителка! Нея бог никак нямаше нужда да ми я праща!

Да, от време на време, когато омразата на целия отред се обединяваше в неговото сърце, той неочаквано се питаше:

„Нима аз съм полудял? Тръгнал съм да се женя за дъщерята на убийцата, когато може би ковчегът на моята майка още не е под земята? И кой ще бъде следващата нейна жертва? Аз пришпорвам коня си и бързам, не само за да пожертвувам честта си, а дори и живота си. Навярно е ужасно, когато отровата навлезе в тялото!“ мислеше си Анри и вече изпитваше непознат студ и вцепенение.

Страхът и омразата наостряха ушите му за гласовете от задните редици, където някои роптаеха срещу това миролюбиво пътуване. Мирът беше нарушен! Би трябвало да се свика цялата войска и да се призове адмиралът. Париж, който бе треперил вече от тях веднъж, трябваше да усети този път тяхната сила и да ги посрещне съвсем не като мили гости! Затова те спираха, съветваха се, колебаеха се. Затова седмиците минаваха. И когато накрая всички, дори и Агрипа, започнаха да изразяват гласно съмненията си, тогава именно Наварският крал даде заповед:

— На конете! Напред! — и като пришпори коня си, той запя като дете, което пее от страх, когато минава през тъмна гора.

Така той стигна до едно място, откъдето вече беше късно да се върне назад, защото тук го очакваха първите пратеници, излезли да посрещнат тържествено годеника на принцеса Валоа: сред тях беше и неговият чичо, Бурбонският кардинал. От този миг цялата дружина непокорни хугеноти се превърнаха в пленници на кардинала, който яздеше, загърнат в червената си мантия, редом с техния крал. На следващия ден, девети юли, те стигнаха предградието Сен-Жак: там всички избухнаха в радостни възгласи, макар и примесени с болка, защото начело на групата протестантски дворяни, които очакваха своя Анри, стоеше самият Колини, героят на техните битки и войни. След отпадането от редиците на кралица Жана старият адмирал бе останал единственият герой от техните войни в защита на правата вяра. Благодарение на тях двамата — на Жана и на господин адмирала, те не бяха вече преследвани еретици, а представляваха сила и трябваше да влязат като сила в Париж! Изведнъж те се въодушевиха до буйство, размахаха шапки, брадичките на смуглите им лица затрепериха и те приветствуваха с радостни възгласи своите двама любимци, които се прегърнаха за поздрав. Всички ликуваха: „Да живее господин адмиралът!“, крещяха окрилени: „Да живее нашият Анри!“ „Noust Henric!“ гласеше техният възглас на местен латински, който никой тук не знаеше.

Странно бе, че въпреки тяхното шумно влизане в града улиците бяха съвсем безлюдни. Преди още това да направи впечатление на неговите хора, Анри забеляза празните витрини и пуснатите кепенци. Той бе хранил известна надежда, че пред портите на града ще го посрещнат първенците на града, всички или някои поне, свалили почтително шапки, и ако не всички, то поне някои. Но не, никакви сановници, нито дори граждани. После една котка, сплашена от тропота на копитата, притича пред тях по улицата. Някакво тревожно чувство се предаде от човек на човек сред ездачите и те се смълчаха.

Улиците бяха тесни, повечето от къщите също тесни. Бяха островърхи, дървени подпори крепяха каменните стени, често външни стълби извеждаха нагоре. Дървенията беше боядисана разноцветно, всяка къща си имаше собствен светец и само светците поглеждаха от подпорните греди на вратните към хугенотите. Минаващите често чуваха викове „Разбойници!“ и едва ли не им се струваше, че викат светците.

После пред тях се появиха няколко църкви и дворци — чудесни нови строежи, потънали в разкош, който вече не бе от камък, а представляваше истинска прелест и красота: сякаш донесени тук от някакъв друг, приказен свят. Сърцата на повечето от ездачите се разтвориха и те поздравиха щастливи езическите богове по покривите и вратите, поздравиха дори образите на мъчениците на техните църкви, защото тия светци приличаха на голи гръцки красавици. Повечето от заклетите ревнители на религията обаче останаха непримирими. Единственото им желание бе по-скоро да сринат всички тези идоли и да прогонят пъкленото изкушение. Защото то сякаш целеше да помрачи блясъка на бога.

Младият Наварски крал, яздещ между кардинала и адмирала, разглеждаше внимателно Париж, този непознат за него град, който той никога досега не бе виждал истински, защото като дете го бяха държали затворен в едно манастирско училище. Той не пропускаше враждебните викове, виждаше хората, които се мъчеха да открехнат малък процеп в непрогледно запердените си прозорци. Любопитни слугини или улични момичета — това бе всичко, което хугенотите можеха да видят при своето първо влизане в града, но дори и тези се мъчеха да останат скрити от погледа. Навеждаха се по две иззад прикритията си, стрелкаха го чифт светли очи, пробягваха червеникави коси, бялваха се неясни части от разголена плът. Те сякаш олицетворяваха тайната на този неприязнен град и Анри се извръщаше след тях, както и те към него. Бели и розови личица, излезте напред, излез напред, ти, плът и кръв, обещаваща щастие и радост, по-пламенна от езическите богини и обгърната в леки и дръзки багри, които цъфтят само в този град! После ездачите неочаквано завиват зад един ъгъл и изведнъж пред тях застава осезаема и слънчева една изненадана девойка, понечва да побегне, ала среща погледа на краля на разбойниците. И остава на мястото си, надигнала се на пръсти, неподвижна, сякаш замръзнала в полет. Тя е стройна и гъвкава като избуял от земята оризов стрък, дългите пръсти на ръцете й са се извили назад, лебедовата шия е издадена напред. В своята пленителна напрегнатост тя прилича на жена, която се страхува и същевременно жадува да бъде прегърната. Когато Анри срещна погледа й, очите й се усмихнаха с насмешка. Когато накрая обаче той трябваше да се откъсне от тях, това бяха очи на отдаваща се жена, тъжни и замъглени. Той също трябваше да направи усилие, за да се опомни.

„Тя е моя! — мина му през ума. — Останалите — също! Париж, ти си мой!“

Тогава той бе осемнадесетгодишен. Четиридесетгодишен, с вече посивяла брада, помъдрял и прозорлив, той най-после щеше действително да го завоюва.

Сестрата

В този миг братовчед му Конде каза:

— Пристигнахме.

И ето стражата на княжеския дом вече заобиколи конете и ги преведе през предния двор. Анри се изкачи заедно с братовчед си по широкото стълбище, ала Конде го остави да мине напред или по-точно Анри побягна пред него, защото там горе го очакваше една фигура. Ти! Ти единствена! — заби лудо сърцето му и той не можа да каже нито дума. Двамата стояха прегърнати и той целуна два пъти бузите на сестра си, които бяха облени в сълзи като неговите. Брат и сестра не споменаха милата си майка. Щом един от двамата погледнеше отново лицето на другия, той пак целуваше това лице, така близко за него отколе и навеки. Двамата мълчаха, а от всички врати наоколо ги наблюдаваха въоръжени стражи.

Тогава от една врата излезе старата принцеса Конде, прегърна Анри и произнесе някаква молитва. Чак тогава тя забеляза, че той бе потънал в прах и бе изморен, и поръча да донесат вино. Той обаче не искаше да се бави, бързаше да отиде в Лувър и да се яви пред кралицата, ала разбра от братовчед си, че кардиналът, чичо му и останалите господа, които бяха излезли да го посрещнат пред града, вече се бяха разотишли. Бяха се разпръснали заедно със свитите си. Преди това обаче те бяха настояли големият отред хугеноти да се разпръсне. Наварският крал имаше право да бъде придружаван от петдесет въоръжени дворяни, а вместо това бе пристигнал с осемстотин. Конде каза:

— Те бяха достатъчни, за да завземеш с тях Париж. От страх хората бяха заключили къщите си. За миг кралският двор трепереше пред тебе. Ти какво имаше предвид?

Анри отвърна:

— Не това. Но ако е било разумно да постъпя така, то щеше да ми хрумне. Сега да говорим за друго. Изгарям от нетърпение да видя кралицата на Франция.

Милата му сестрица го помоли тихо и смело:

— Вземи ме със себе си! Моето място е до теб и нас ни очаква еднаква съдба.

— Разбира се! — възкликна той. Пред малката невинна Катрин той се държеше весело и самоуверено. — И ти ще видиш, ние и двамата с теб ще отпразнуваме сватби. Твоят брат Анри ще се постарае да ти намери един хубав съпруг, малка сестрице! — И той я прегърна, а после се отдели от нея.

Кралският дворец

Долу поне стотина, останали от разпуснатия му отред хугеноти изпълваха двора и улицата. Той остави тридесет от тях като охрана на сестра си. С другите се отправи към двореца. Ето го най-после моста над реката, „Занаятчийския мост“, и оттук новото здание изглежда богато и царствено. После обаче, на края на улицата, която носи името „Австрийска“, видът на сградата напълно се променя и тя прилича повече на някаква крепост или затвор, доколкото от пръв поглед човек може да обгърне черните й стени, ниските тромави кули с кръгли и остри покриви и широките дълбоки ровове, пълни с воняща застояла вода. Преди да влезе вътре, човек усеща как сърцето му започва да бие, и ако пък идва от широките поля с високия небосвод над тях, трябва да направи още по-голямо усилие, за да надвие необяснимия си смут. Ала Анри иска да влезе тук и всъщност каквото и да се случи, той все пак очаква с интерес новото приключение. Волният му дух го кара да вярва, че никаква магия не може да го докосне. Старата вещица, която той е виждал още като дете в сънищата си, все още живее сред своята паяжина. Неговата бедна майка се бе оставила да я оплетат в тази паяжина. Именно затова той трябва да бъде двойно по-внимателен!

Копитата чаткат по водещия към двореца мост. Анри едва има време да си припомни останалата назад река, последната весела картина от света, светлите облаци, побляскващата вода между накамарените със сено салове, а по брега тежко натоварени каруци се придвижват едва-едва сред виковете и смеховете на обикновения народ, който нищо не подозира.

„Но моята майка е била отровена тук: отровена — тук!“

Той усеща, че ще се поддаде на яростта. Тя напира в гърдите му, заслепява го. Някой го докосва по рамото, сигурно някой от приятелите му, и той го чува да казва:

— Те затвориха вратите зад нас.

Мислите му веднага охладняха и се избистриха. Той видя как стражата на Лувър наистина заключи бързо подхода към моста, преди въоръжената му стража да бе преминала през портата. Неговите хора шумяха отвън. Той заповяда да млъкнат, скара се на пазачите на вратата и, разбира се, трябваше веднага да чуе извиненията им. Тук нямало място за толкова много протестантски господа.

— Тогава направете вие място!

— Не се безпокойте, господин кралю на Навара! В Лувър ще се намери място за всички хугеноти, които желаят да влязат там. И колкото повече бъдат те, толкова по-добре!

И стрелците с лъкове, и аркебузирите застанаха широко разкрачени от двата края на моста, стиснали здраво оръжието си.

Анри обгърна с поглед малцината си останали край него другари: после мина начело и подкара коня точно двадесет стъпки напред, както бе изчислил предварително; сега копитата на коня зачаткаха върху дърво — бяха стъпили на подвижния мост. Ето и вратата — вратата на Лувър, тъмна и тежка, между две стари кули. После стигнаха някакъв свод, толкова нисък, че ездачите трябваше да слязат от конете и да ги поведат за поводите. С другата ръка всеки неволно стисна дръжката на пистолета си. Анри преброи още двадесет стъпки, целия изпълнен с напрежение. Тогава стигнаха двора.

Там наистина беше тясно, но явно цареше спокойствие, макар да бе пълно с хора. Виждаха се само мъже, със или без оръжие, от всички съсловия, всеки зает с някакво свое занимание. Дворяни играеха на зарове или спореха нещо, граждани вършеха работата си, като влизаха и излизаха от служебните помещения, разположени на приземния етаж на най-старата сграда. Неколцина готвачи и слуги също бяха наизлезли от топлите кухни, за да се пораздвижат малко на въздух. Тук всеки потръпваше от хлад, дори през юли. В средата на двора все още се виждаха основите на някаква разрушена кула: най-широката от всички, тя се бе мъдрила тук от прастари времена и бе затъмнявала със сянката си целия двор. Едва крал Франсоа, прачичото на Анри, я бе съборил. Въпреки това и сега слънчевата светлина достигаше в този двор само като в дъното на някакъв кладенец: затова и мястото се наричаше „Лувърският кладенец“.

Никой не обърна внимание на новопристигналите сред пъстрата тълпа. Анри и неговите другари не видяха нито един-единствен познат сред дворяните. Затова пък стражата на краля ги спря, когато те се опитаха да си проправят път с конете.

— Назад, господа! Точно така! Трябва да се върнете назад през моста, конюшните са отвън, а за гасконци, които дори не водят слуги със себе си, в никакъв случай не се прави изключение!

Така ги посрещнаха! Анри не спомена кой е, попречи и на другарите си да го сторят и започна да се шегува с младия офицер от кралската охрана. Накрая младокът изтегли меча си от ножницата: тогава дългият Дю Барта го обезоръжи и му викна доста високо:

— Това е кралят на Навара!

При тези думи настана суетня, едни защищаваха, други упрекваха офицера и накрая трябваше да отстранят насила лейтенанта, който в никакъв случай не искаше да остави на мира противника си.

— Щом той е кралят на Навара, аз съм кралят на Полша!

Най-сетне обаче някой насила проби път през тълпата зяпащи слуги и Анри видя кой бе това: неговият собствен слуга Арманяк, когото тук вече познаваха. Той ги убеди, че те са чули истината, макар че трябваше да прибегне до най-голямото си красноречие. Най-после уверенията на слугите успокоиха дворяните и те отстъпиха на почтително разстояние от бъдещия зет на френския крал. Арманяк го поведе напред, докато младият офицер остана от другата му страна, загрижен за последствията. В подножието на една стълба той рече, сякаш за да оправдае предишното си настървение:

— Няма и месец, откакто намериха моя капитан тук с прободено гърло. А моят предшественик, някой си господин де Линйерол, се пребил, падайки от тази стълба, и никой не знае как е станало това.

И за да заглади поне малко впечатлението от грубото си провинение, той пошушна поверително.

— Тъкмо тук отгоре живее кралицата, мадам Катерина. — Стреснат от собствените си думи, той млъкна и не посмя да продължи заедно с тях.

Арманяк отведе Анри в стаята му. Благородникът-слуга бе избързал преди него тук и бе приготвил всичко, дори и един чебър, пълен наполовина с вода и достатъчно голям, за да може кралят, ако не е великан, да седне в него. Тук имаше разстлани дрехи, каквито младият провинциален господар не бе носил никога досега: коприна, обшита с лъскава везба, а най-хубавата одежда бе цялата в бяло — истинска сватбена дреха. Той разбра, че още очите на майка му бяха надзиравали изработването й, и веднага сълзи замъглиха погледа му.

Кралица Жана не бе заръчала да приготвят за него траурно облекло: това бе ново доказателство за нейния син, че тя не е очаквала смъртта си, по-скоро ненадейно е била сполетяна от нея. Не е било болест, а само отрова: сега той окончателно се увери в това и в този миг то бе полезно за него. Той щеше да се яви пред убийцата на своята майка!

Злата фея

Той бе изпратил да съобщят на старата кралица за пристигането си и когато бе готов, двама дворяни дойдоха да го съпроводят. Дълго вървя заедно с тях през двореца, без те да кажат нито дума, и той разбра, че те мълчат от предпазливост. От своя страна, той, който при друг случай щеше да ги отрупа с въпроси, сега бе зает с едно-единствено мрачно чувство, и то бе: омраза. Най-после двамата мъже разтвориха пред него вратите на приемната зала на кралицата, поклониха се почтително и го оставиха сам. И пред двете врати стояха на стража широко разкрачени по двама швейцарци, а онези, които пазеха вътрешната врата, държаха алебардите си кръстосани. И четиримата приличаха на каменни фигури, светлите им очи гледаха към празното пространство. Те нито можеха да видят, нито можеха да разберат думите на непознатия. Той спокойно можеше да извика: „Моята майка е била отровена!“

Тъй като трябваше да чака, на Анри хрумна да се скрие зад една завеса на прозореца. Отровителката не биваше да знае, че той е вече вътре, и реши да изненада израза на лицето й, когато тя влезе. Прозорецът обаче се оказа целият облян от обедното слънце, а отвъд добре поддържаната градина пред него се разкри светлата река и всичко, с което той вече се бе сбогувал навън — неподозиращият нищо шумен народ, високо натоварените с полюшващо се сено коли, скърцащи каруци и лодки. Погледът му се спря и на дългата, осветена от слънцето дворцова фасада, която завършваше с ъгловата стая, в която се намираше той: лицевата страна на двореца беше прекрасна, истинска прелест. Гледана от тази страна, сградата сякаш бе пренесена тук чрез вълшебство от някакъв бленуван свят. Почтеният град Париж криеше за новодошлия изненади, които съвсем не подхождаха на собствените му граждани. Гледката тук превишаваше по красота целия френски двор; тя сякаш го изваждаше от „Лувърския кладенец“, където тлееха останките на една кула над погребаните тук столетия. С една дума, тук пред него се разкриваше блестящата фасада на една мрачна древност. При тази гледка Анри Наварски разбра, че господарката на двореца беше наистина стара отровителка, но същевременно и същинска фея. Човек действително трябва да се пази от примките на пъкъла, а те могат да се крият и в една красива фасада. Пъклено изкушение за духа! — мина през ума на младия протестант или може би една покойница мислеше чрез живия мозък на своя син. Кралица Жана бе познавала тази зала, тук тя бе преговаряла за правата на своята вяра и на своя син, беше воювала, беше изчерпвала силите си и може би именно тук й бяха поднесли чаша с вода, в която ръката на старата фея бе притурила още нещо.

Анри рязко се извърна. Не бе чул никакъв шум, а междувременно Катерина Медичи бе стигнала със своята клатушкаща се походка чак до средата на залата. Той видя само очертанията на фигурата й, тъй като бе още заслепен от слънчевата светлина, докато тя вече бе съзряла младия човек и го разглеждаше внимателно. Но къде бяха ръцете й — нима тя ги криеше сред гънките на роклята си? Облечена цялата в черно, сега кралицата му заговори с похабения си глас.

„Тя обаче е жива!“ — помисли си озлобен синът на мъртвата. С омраза я чу да го уверява в голямата си мъка по загубата на добрата й приятелка Жана и колко много се радвала, задето той най-после е вече при нея. В това той не се съмняваше, но реши, че ще я накара един ден да съжалява. Междувременно очите му бяха вече привикнали с по-слабата светлина. Наистина тя криеше ръцете си! И в същото това време спомена за божията десница! Синът на мъртвата прехапа език, защото иначе нямаше да се сдържи да не извика: „Дайте да ви видя ръцете, госпожо!“ Но ето че тя сама ги показа! Измъкна късите си месести пръсти, които той така искаше да види, изпод гънките на роклята си и ги постави върху масата, зад която седна.

Анри направи в яда си няколко крачки, бързи и необмислени. Като защита старата кралица имаше пред себе си широката и масивна маса, а зад гърба си — четирима яки швейцарци с дълги копия в ръце. Тя нямаше защо да бъде неспокойна и гласът й прозвуча добродушно:

— Колко ми е мъчно за вас, млади момко! Осемнадесетгодишен — нали сте на толкова? — а вече кръгъл сирак! Занапред вие ще трябва да намерите в мое лице втора майка, която ще напътствува стъпките ви, защото стъпките на младите често биват прибързани. Аз знам, че вие ще ми благодарите някога за това, млади момко, защото по характер сте жив и естествен. Ние двамата заслужаваме да живеем във взаимно разбирателство.

Това беше ужасно. Стори му се, че на масата стои невидима отровната чаша и пръстчетата на старицата се промъкват към нея, а от устата й говореше бездната. Това беше някаква магия и тя трябваше да се развали! Сигурно съществуваха определени думи и знаци, които можеха да заставят това оловносиво лице с отпуснати бузи да се пръсне и да се разнесе из въздуха. В този миг на върхово напрежение Анри не мислеше за подобни фокуси: той изведнъж почувствува, че убийцата на неговата майка е достойна за съжаление; тя е също като развалините на кулата в „Лувърския кладенец“ — една жалка останка от отдавна погребани столетия. И въпреки всичко те скоро ще бъдат разчистени. Може би тя самата ще даде заповед за това. Същевременно тя и нейните потомци бяха издигнали вече красивата фасада на обляния в светлина от обедното слънце дворец. Само тя все още стои тук като олицетворение на нелепото и зло минало. А злото, щом е отживяло времето си, най-после става за смях, макар и да продължава да убива. Въпреки закъснелите си злодеяния то ни кара да го съжаляваме в безсилието и упадъка му!

Младият Анри възкликна звънко и уверено:

— Колко е вярно това, което казахте, мадам. Аз ще ви бъда благодарен някога, това е сигурно. Дано моите постъпки бъдат винаги също така естествени като вашите! А пък аз всякога ще се старая да се харесам на една толкова велика кралица, каквато сте вие.

Тя непременно трябваше да почувствува пресилената му ирония: той точно това целеше. И наистина нейните повехнали черни очи се напрегнаха и затърсиха да прозрат чертите му, които издаваха само младежки жар. Анри продължи под зоркия й поглед:

— Аз се надявам, мадам, че ще науча от вас нещо повече от това, което можаха да ми съобщят другите за края на моята бедна майка, кралицата. Тя бе имала щастието да бъде близка с вас и във всички свои писма моята бедна майка не бе пестила похвалите си по ваш адрес, мадам.

— Вярвам ви — отвърна Катерина. И тя си помисли за последните писма, в които Жана д’Албре се бе ласкала от мисълта, че ще може да я измести от властта, и които тя собственоръчно бе отворила и отново запечатала.

За същите писма мислеше в този миг и Анри.

Сега старата Катерина стана още по-откровена и почти любезна:

— Дете мое — рече тя. — Дете мое, ние не случайно сме двамата сами тук. Беше добре и правилно от ваша страна, задето потърсихте най-напред мен, защото иначе аз самата щях да ви извикам с предварителното намерение да ви дам сведения за смъртта на вашата майка, моята добра приятелка. Който не е осведомен, лесно превръща естествените събития в забулена тайна, която само го огорчава.

„Добре изиграно!“ — помисли си той и отвърна:

— Точно така, мадам, аз сам се убедих в това. Никой, който е виждал напоследък моята майка, кралицата, не е могъл да повярва, че нейният живот е застрашен.

— А вие, дете мое? — попита го направо тя, и то така майчински, както би могла да попита само най-праведната стара жена.

Тъкмо сега беше моментът! Той почувствува, че се намира тук само за да изрече тази единствена дума. Тъкмо сега следваше да извика „Убийца!“ Така си бе представял той разчистването на сметките си с мадам Катерина, преди да настъпи този миг. Вместо това обаче той се запъна. Силната му омраза се натъкна на някаква пречка, която той не познаваше досега.

— Очаквам вашите обяснения — чу се сам да казва за своя изненада.

Двама облечени в черно

Тя кимна доволна. После леко раздвижи рамото си към двамата швейцарци, които стояха на стража пред вътрешния вход. Войниците дръпнаха копията си и разтвориха крилата на вратата: в същия миг вътре влязоха в крак двама облечени в черно мъже, различни на ръст, и двамата гологлави, без оръжие в ръце, ала с изписано скръбно достойнство върху лицата. Те се поклониха по церемониала, най-напред пред кралицата на Франция, после пред краля на Навара и зачакаха знака, който трябваше да им даде кралицата, когато тя одобрително отпусна ръка, и двамата мъже заговориха, обърнати към Анри:

— Аз съм Кайяр, бивш личен лекар на нейно величество Наварската кралица. — Това бяха думи на по-високия и той естествено си придаваше колкото се може по-тържествен вид.

— Аз се наричам Деньо и съм хирург. — Вторият беше друг тип и той явно бе готов да се откаже начаса от служебно наложената му тъжна физиономия.

— По заповед на нейно величество аз, Кайяр, член на факултета, отидох на четвърти юни, който се падаше вторник, в дома на господин принца Конде, където заварих кралицата на легло с висока температура.

„Заучени приказки, които ще продължат дълго“ — помисли си Анри и седна.

— А вие какво правихте там? — попита той втория облечен в черно мъж. — Може би клизма?

— Това не е моя работа — отвърна хирургът, — той ги прави. — И бутна с лакът стоящия до него.

Лекарят побледня от гняв и продължи, мъчейки се да се овладее:

— Аз, Кайяр, член на факултета, веднага прегледах болната и констатирах, че белият дроб на кралицата е силно засегнат от дясната страна. Напипах също така някакво необикновено втвърдяване и предположих, че е язва, която може да се спука в тялото и да предизвика смърт. В заключение записах в своя дневник: „Госпожа Наварската кралица ще живее най-много още четири до шест дни.“ Това беше на четвърти — вторник. В неделя обаче, на девети, настъпи смъртта. — И той подаде споменатия дневник.

Анри хвърли бегъл поглед върху записаното вътре. Лицето на втория мъж в черно го посъветва да не отдава кой знае колко голямо значение на думите на първия и да ги приеме откъм смешната им страна. Вторият явно се почувствува длъжен да заговори и подхвана речта си по-простичко.

— Аз съм само хирургът Деньо, неизвестен човек, ваше величество, навярно никога досега не сте чували моето име. За сметка на това вие сигурно познавате знаменития господин Кайяр, истинска слава за факултета. Той е откърмен от науката, докато аз си оставам само един жалък занаятчия и работя единствено с триона си. Той предсказва на хората точния час на смъртта им, като при нужда се допитва и до звездите. Аз, от своя страна, разрязвам хората след смъртта им и тогава наистина откривам нещо, което може да се види, да се докосне и не може да се отрече. Но то винаги е било предварително записано в прорицателската книга на великия Кайяр, поради което аз съм само един негов най-низш помощник и нищо повече! — И той се поклони към лекаря.

Последният прие почестта като съвсем заслужена.

— Така е — продължи той. — И когато по-късно кралицата заспа вечния си сън, аз изпълних нейната последна, изказана още приживе воля и наредих на тук присъствуващия хирург Деньо да отвори тялото й.

Синът на покойната скочи от стола си.

— И вие направихте това? Позволихте си такова нещо?!

Кайяр запази опечаления си и достоен израз.

— Аз наредих да отворят не само тялото на нейно величество, съгласно нейното желание, но и черепа й. Защото кралицата казваше, че страда от силен сърбеж в главата и се страхуваше от някаква болест, която би могла да предаде по наследство и на децата си. Тя бе настояла на това си желание, макар и да й възразих, че нищо на този свят не става и не се наследява пряко волята божия.

— Искам доказателства! — извика Анри и удари с крак. — Иначе не ви вярвам нито дума!

Тогава този човек действително извади някакъв свитък хартия, подаде го на сина и Анри прочете името на своята майка, написано от самата нея, нямаше никакво съмнение в това. Над него нечия друга ръка бе записала нейните разпореждания, за които бе споменал лекарят.

— И какво открихте? Говорете бързо, искам да знам!

Думата взе отново хирургът:

— В тялото — всичко, което господин Кайяр беше предвидил, надебеляването в засегнатия бял дроб и язвата, която се бе спукала и бе причинила смъртта. В главата обаче — това.

Като някой фокусник, полуусмихнат поради успешния му фокус, той посочи към масата, където бе разстлан някакъв голям лист, покрит целият с черти. Малко преди това на същото това място не бе имало нищо върху масата. Анри погледна и се стресна: върху хартията се появиха очертанията на череп, черепа на майка му. Хирургът докладва:

— След като разрязах с триона главата на кралицата…

— В мое присъствие — добави бързо лекарят.

— Иначе черепът не можеше да се отвори. И така, след като го отворих, намерих под кората на черепа някакви мехурчета, изпълнени с водниста течност, която, докато собственицата на черепа е била още жива, се е разливала под обвивката на мозъка.

— Оттам е идвал и този необясним сърбеж — забеляза лекарят.

Хирургът го удари с лакът и изквака:

— Той го обясни. Аз не бих могъл да го обясня. Само рисунката е от мене. Виждате ли, ето тук, където е пръстът ми?

Но високият с тържествен вид направо избута пръста на подчинения си; онзи посиня от яд.

И докато лекарят изчерпателно и с непоклатима убеденост разясняваше начертаните върху хартията линии и точки, Анри следваше мисълта му, но същевременно наблюдаваше мадам Катерина. Отначало тя също се бе навела внимателно над листа, макар че сигурно не го виждаше за първи път. Но колкото по-нагледно лекарят описваше болестта на нейната добра приятелка, толкова мадам Катерина се отдръпваше все по-назад, докато накрая се облегна съвсем, изпъната на твърдата облегалка на стола.

— Един съвсем необикновен случай — продължаваше лекарят, — да, толкова подозрителен, че моят учител и предшественик направо би търсил нещо магическо. Аз обаче се придържам към природата и към волята божия.

Тук мадам Катерина кимна с глава и погледна сина на своята добра приятелка: това беше лицето на една добродушна обикновена жена, опитна и може би хитра, но ето — тук тя не може да добави нищо повече и искрено е разтревожена от загадъчната жестокост на съдбата.

„Да можех само да проникна докрай в този поглед!“ — мисли си синът на отровената Жана, която всъщност — както сега излизаше — въобще е нямало нужда да бъде отровена.

„Оказва се, че всичко е прекалено естествено. В искреността на лекаря не може да има никакво съмнение, също и в ограничеността на неговите познания.

Тези водни мехурчета под черепната обвивка на моята мила майка, как са се образували те? От отрова? О, да можех да проникна докрай в този черен поглед и да докосна с ръце онова, което се намира на дъното му! Сигурност, необходима ми е сигурност!“

Почти победителка

Неговата вътрешна борба не можеше да остане скрита за умния поглед на старата жена, само че тя въобще не й обърна внимание. Сега нейната единствена грижа сякаш беше да щади болката на сина. Най-напред тя даде знак на двамата лечители, след което те се поклониха както преди и се оттеглиха със същия израз на скръбно достойнство, с който бяха дошли. След това тя му остави време — може би твърде много време: Защото неговата омраза, която се бе разколебала, сега го обзе с нова сила. Синът на покойната си припомни двете отворени писма: веднага след тяхното изпращане майка му бе умряла! Без да го осъзнава, той тръгна бързо с големи крачки напред и назад из залата. Мадам Катерина го следеше спокойно с поглед и това отново го обърка, щом го забеляза. Спря се внезапно пред нея и застана със скръстени на гърдите ръце — една напълно недопустима поза. Тъкмо сега беше времето да изрече думата „убийца“, никога досега тя не бе тъй близо до върха на езика му. Ала старата кралица изпревари избухването. Заговори съвсем бавно и кротко.

— Мое мило дете, сега вече съм спокойна, че поне и вие знаете толкова, колкото и аз самата. Успокоих се, като гледах как вие се убедихте. Сега можем да затворим в сърцата си болката и да се обърнем към щастливото бъдеще.

— А черепът! — рече Анри заплашително право в лицето й, което беше тежко и сиво като олово.

После той затърси по масата: листът с рисунката бе изчезнал и от изненада той отпусна безпомощно ръце. Тук мадам Катерина за първи път издаде усмивката си, която никак не беше ласкателна за него. Тя означаваше: дори и тук не бяхте достатъчно внимателен, мое мило дете.

Колкото и странно да бе, неуспехът го успокои и веднага го накара да стане делови.

„Нищо не мога да направя. Тя е в по-изгодно положение. Ще трябва да се споразумеем!“

С тези мисли той се отърси от омразата и от недоверието, сякаш ги пъхна в джоба си. При неговия характер това никак не беше трудно. Облекчен, той седна срещу старата жена и тя му кимна утвърдително.

— Замислила съм много хубави неща за вас — рече кралицата.

Анри чакаше и тя продължи:

— Сега ние сме приятели и аз открито мога да ви кажа защо искам да ви дам дъщеря си. Правя го заради херцог Гиз, който може да стане опасен за моя дом. Той беше ваш съученик и приятел: вие сигурно знаете, че междувременно Анри Гиз прави всичко възможно да спечели любовта на парижани? Той се представя за по-голям християнин, отколкото съм аз, а в края на краищата аз наистина защищавам светата църква!

При тези думи непроницаемият й поглед леко проблесна: тогава Анри забрави, че напразно се бе старал да прозре в душата й, и се разсмя мълчаливо заедно с нея, защото тя поне бе признала неверието си в бога, и това му хареса. Презрението му към лицемерния фанатизъм го сближи с Катерина Медичи. Впрочем тя веднага отново стана сериозна.

— По този начин обаче той си осигури помощта на папата и Испания. Този малък лотарингец би могъл да вдигне голяма войска срещу мен с техните пари. Нещо повече, ако продължава така, той може да вдигне на бунт цял Париж. И още нещо, може да плаща на убийци. Какво ще постигне в края на краищата? Ще постигне Франция да се превърне в испанска провинция!

Тя не мислеше за това, че случайният й събеседник беше един незначителен млад човек. Мадам Катерина се бе отдала на най-любимото си удоволствие — да се надвесва мислено над бездната.

— Аз също — продължи тя тихо — бих могла да удовлетворя испанския крал. Той ми се сърди, задето щадя своите протестантски поданици.

После тя дълго се замисли: през това време затворените й устни се движеха. Това повече, отколкото думите й накара Анри да стане още по-внимателен. Да плаща на убийци — така беше казала. Но тя също можеше да плаща! Само че не й беше необходимо, тъй като нейната малка тлъста ръчичка така добре умееше да смесва едно особено питие. Загледа я остро, не за дълго, защото тя забеляза погледа му.

— Моите протестанти са ми еднакво скъпи, както всички останали французи — заяви тя отново съвсем спокойно и натъртвайки леко: — Аз съм кралица на Франция!

— Вашият син е кралят — поправи я необмислено той и всъщност само защото си припомни как неговата майка му бе разказвала за изтичащата кръв на краля.

И останалите двама живи братя на Карл Девети бяха белязани да боледуват от същата болест, а най-големият от тях бе вече умрял от това.

„Коя наистина — помисли си Анри — е тази самотна стара жена, чиито синове така измират? Всъщност и останалите французи са й еднакво безразлични, както сме й безразлични и ние, протестантите.“

Гласно той каза:

— Мадам, какъв красив дворец е вашият Лувър! И всичко, което му придава блясък и красота, идва от вашата родина. Архитектурата му е италианска, „както и смесването на отровите“ — му се искаше да прибави.

Тя повдигна рамене, защото от двете изкуства, за които мислеше той, първото й беше чуждо. Освен това тя съвсем не обичаше някогашната си родина Флоренция, защото бе живяла нещастна там на млади години и я бяха изгонили оттам. Мадам Катерина представляваше единствено себе си, такава, каквато беше, и в това именно се състоеше и силата й, докато можеше да издържа на напора на живота.

Сега тя изгледа недоверчиво младия човек.

— Вие споменахте за краля. Нима се видяхте с него, преди да се видите с мене?

Той бързо поклати отрицателно глава. Тя още повече понижи глас: каквото щеше да му каже сега, не биваше да бъде чуто от стражите-швейцарци, макар че те не можеха да го разберат.

— Понякога кралят не е с всичкия си — промълви непроницаемата стара жена. — Аз никому не казвам това, но той има нервни пристъпи и тогава започва да брътви за убийства, за някакви масови убийства. Той е болнав — допълни тя настойчиво.

Анри само си помисли, че влиза в хубаво семейство, но това съвсем не беше ново за него. Майката на синовете, чиято кръв изтичаше, отново се успокои.

— Останалите ми двама сина са свестни момчета, особено Д’Анжу. Станете приятели с него, мое мило дете! И преди всичко бъдете винаги заедно с нас срещу Лотарингите. Вие ще предвождате нашата войска, защото можете да го сторите, и ще бъдете не по-малко полезен от своя баща. Затова и ще ви дам дъщеря си за жена. И във връзка с нея обаче ви съветвам да се пазите от херцог Гиз: жените го смятат за хубавец.

Анри си помисли:

„И спят с него. Да не се заблуждаваме, мадам. Ние се познаваме с вас и аз много добре знам каква девойка взимам за жена. Само моята мила майка не го знаеше!“ — му напомни нежното му синовно сърце.

После той каза предизвикателно:

— Нали именно затова сте отпратили херцог Гиз оттук, преди аз да дойда, мадам.

Старата жена рече още по-спокойно:

— За вашата сватба той ще бъде отново тук. Понякога е за предпочитане една млада девойка да не бъде твърде близо до любимия мъж. За сметка на това една възрастна жена като мен трябва винаги да следи какво става наоколо й. Аз искам да имам под ръка край себе си в Лувър всички свои врагове! — В това число влизаше и той самият, беше съвсем ясно.

Недвусмислеността на нейните думи можеше да го засегне, макар че той бе започнал твърде рано да се съмнява в добротата на човешката природа. И все пак тя твърде жестоко разголваше действителността. От друга страна, надделя чувството на доверие, което постепенно бе започнало да го обзема, докато тя говореше. Когато предложат на един осемнадесетгодишен младеж такова ласкателно доверие, той не може току-така да го отблъсне.

„Поне за себе си нямам за какво да се страхувам от тази прословута вещица, а и не е възможно тя да е сипала отровата във водата на майка ми!“ — В този миг той сам би бил готов да изпразни на един дъх чашата, ако бе оставена на масата пред него.

Вместо това мадам Катерина даде знак, стражите веднага отвориха външната врата и на прага се появиха двамата дворяни, които бяха довели Анри дотук. Леко изненадан, той се сбогува и тръгна заедно с тях по коридора.

Една нечиста съвест

Този път обаче той се възползува от възможността да поговори с двамата си придружители. Единият от тях беше първият придворен на краля — дьо Миосен, безкрайно предпазлив човек, който не се издаваше дори, че е протестант. Анри сам му го каза направо, защото съществуваха известни безпогрешни признаци, по които той веднага различаваше защитниците на правата вяра. Попита го усмихнат.

— Страхувате ли се от парижани? Тук народът май много не ни обича?

— Да беше само народът! — отвърна загадъчно господин дьо Миосен.

— Засрамете се! Вие, първият придворен на краля, трябва да притежавате повече гордост!

С тези думи той изостави двамата господа и тръгна с големи крачки, защото забеляза в дъното на добре поддържания парк самия Карл Девети, който беше сам и се забавляваше с цяла глутница лаещи кучета. Анри го извика отдалеч. Но тъй като Карл не го чу, хрумна му нещо друго: той тъкмо се намираше под залата, от която идваше. Това беше слънчевата фасада на двореца с нейната невероятна прелест — истинско изкушение на злото, или по-добре казано — пъклено изкушение за духа. Веднага след това си даде сметка, че мадам Катерина всъщност го бе отпратила прекалено навреме: тъкмо когато се беше убедил, че тя не е отровила майка му. Тъкмо когато й повярва, тя го освободи да си върви. Беше го прозряла зловещо, а той напразно се бе опитвал да проникне в нейния непроницаем поглед. И се изплаши: усети, че отново го обладава онова първо чувство, което го бе обзело при влизането в залата — почувствува се отново съдник и отмъстител. „Убийца!“ Той бе сподавил тази дума за втори път и не само от предпазливост, както подхожда на дворянин, а защото старата вещица действително му бе вдъхнала доверие и бе успяла да го измами.

„В такива случаи младостта е лош съветник, а мен тя направо ме обрече на пълно безсилие!“

При тази мисъл погледът му бързо зашари към познатия прозорец. Но не, преди малко той действително бе видял. Лицето отново бе изчезнало от прозореца, преди още да го бе видял добре; въпреки това той не се съмняваше, че тя го бе наблюдавала. Кралицата не го изпускаше от поглед, за да се убеди дали той още е обладан от детинската си доверчивост.

„Не съвсем, мадам Катерина! Аз не знам всичко, не знам със сигурност как е умряла моята майка, кралицата! Но аз никога вече няма да забравя, че от двете изкуства на вашите сънародници — да тровите хора и да строите красиви сгради — вие владеете само едното. Вие сте зла фея, ако изобщо сте фея. Аз трябва да се науча при вас да се страхувам, но трябва същевременно да се усмихвам, а за дебелия си син тя сама ми каза, че бил умопобъркан.“

Сега вече той се отправи много по-бавно към Карл Девети. Кралят все още не го поглеждаше. Той по-скоро отдръпна назад косия си поглед и се престори, че вниманието му е заето единствено с глутницата кучета. Две от тях тъкмо се бяха захапали: той ги насърчаваше с викове да не се пускат. Неочаквано Карл извика сред кучешкия лай.

— И двете не мога да ги понасям. Затова ще трябва да ги насъскам взаимно да се захапят до смърт!

След това посрещане, което му се стори повече глупашко, отколкото неучтиво, Анри се извърна да се отдалечи. Тогава Карл изостави забавлението си и тръгна подире му.

— Навара! Какво ви каза моята майка, кралицата? — и отново косият поглед.

Анри почувствува:

„Той е стоял тук долу и ме е очаквал с най-голямо безпокойство!“

— Разговаряхме главно за черепи, а между другото и за някакво неизвестно на мен масово убийство. Беше много приятен разговор, мадам Катерина ми харесва, а и аз на нея — също.

При тези думи Карл подскочи, разтрепери се и се олюля.

— За бога, Навара, не искам да чувам повече за никакви убийства! Съвсем наскоро двамина от моята лична охрана се унищожиха взаимно, както злите ми кучета. Главата на моята майка, кралицата, винаги е пълна с най-ужасни неща!

— Същото твърди и тя за вас — подхвърли Анри: кралят на Франция сключи тутакси уста, дори и тялото му се сгърчи.

Ако той беше налудничав, както го бе нарекла майка му, то все пак страхът му надвиваше беса. Сред всичката бяла коприна, в която беше облечен, той изведнъж пребледня като мъртвец. Едва сега синът на мъртвата Жана бе обзет от нови съмнения. Съвсем явно беше, че съвестта на Карл е нечиста. Защо той и неговата майка взаимно се обявяваха за умопобъркани, и каква тайна всеки от тях се страхуваше, че другият може да издаде? Някои предупреждения на приятелите му сега отново изплуваха в съзнанието на младия Анри: „Вие ще бъдете вторият. Съберете поддръжниците на правата вяра!“ Разбира се, че щеше да бъде разумно да се измъкне от тази бърлога на убийци, докато е още време. Да грабне сестра си и да се махне оттук заедно със своята дружина! Но той не можеше да стори това, защото, напротив, бе дошъл тук именно да се научи да се страхува — а освен това тъкмо сега насреща му се зададоха две девойки, пред които гордо крачеха пауни с лъскави пера, сякаш ги водеха за синджирче. Едната от тях беше Марго, рождената дъщеря на отровителката: това бе първата мисъл, която проблесна в главата на Анри. Втората му мисъл обаче веднага засенчи първата: Марго е станала красавица!

Лабиринтът

Първите му стъпки бяха изпълнени с радост.

— О! Мила Марго! — възкликна той.

Карл Девети се извърна учуден; после се престори, че отново се заема с кучетата си. Принцеса Валоа заговори едва когато Анри застана пред нея; каза му:

— Надявам се, че сте пътували добре.

— Вашият образ беше непрекъснато пред очите ми — увери я той. — Оказва се обаче, че образът от портрета съвсем не може да се сравнява с действителния: А коя е вашата хубава приятелка?

— Мадам дьо Сов! — заповяда Марго вместо да му отговори. — Върнете птиците обратно!

При тези думи придворната дама плесна с ръце и пауните действително тръгнаха пред нея. Все пак тя бе имала време да прецени веднага младия провинциалист. Един подигравателен поглед изпод високите вежди й бе достатъчен. Този е твърде невинна и лека плячка за жените!

„Както в ръцете на принцесата, така и в моите“ — мина й през ума и тя се отдалечи, стройна и гъвкава.

— Носът й е твърде дълъг — каза Анри, когато тя си отиде.

— А моят? — отвърна недружелюбно Марго, защото носът на другата съвсем не беше по-дълъг от нейния, а само по-прав.

Анри веднага разбра, че бе казал нещо неподходящо.

— Едно е сигурно — каза той, — устните на Матилда са твърде тънки.

— Шарлота.

— Видите ли, ето че ми казахте името й! — Той беше щастлив от победата си, защото ясно почувствува недоволството на Марго. — Аз предпочитам по-нежни устни, а зъбите трябва да бъдат по-едри и по-блестящи — при това той гледаше нейните, после изведнъж насочи поглед право в очите й — не дръзко, тя веднага го почувствува: не достатъчно дръзко. Погледът му бе изпълнен с нежен копнеж, той се опитваше чрез погледа си да я прегърне, ала с много любезност и обожание, а не като някаква прелестна хлапачка на улицата. Някогашната Марго с дебелите крака се бе превърнала в доста властна дама. Затова той не се опита да я завладее с пристъп, а и нейният поглед съвсем не бе покорен, нито пък се замъгли от желание.

„Дъщерята на убийцата! — припомни си той стреснат. — Разхубавила се е, докато майка й е вършила пъклените си дела!“

Тя, от своя страна, си помисли:

„Все още продължава да гледа към краката ми!“ — защото си спомняше също като него какво му бе обещала през детските им години на люлката, а той още тогава бе искал да я има. Какво се бе изпречило сега между тях, та го караше да се страхува? И докато тя си мислеше всичко това, млечнобялото й лице си остана спокойно като ясното небе. Анри не можеше да различи като милата си майка какво в нея беше естествено изящество и какво грим. Впрочем Жана също бе смятала, че девойката има безупречна фигура, на същото мнение бе и синът, а освен това той не намираше нищо лошо в това, че принцеса Маргарита бе твърде силно пристегната в кръста. Синът също не можеше да предвиди, че след години нейните бузи щяха да увиснат. Макар че сега съвсем не блестеше отрупана с перли и скъпоценни камъни, както по време на тържествените процесии, за него тя все пак беше истинска прелест и обещаваше безкрайно щастие на всичките му сетива и чувства.

Той си помисли:

„Можеш да си придаваш колкото искаш важност на принцеса! Все пак ние с теб скоро ще лежим в едно легло!“

А зад нейното високомерно чело мина мисълта:

„Ще спя ли отново някога с Гиз? Не вярвам, защото този ми харесва. Провинциалист, но все пак кралски син, така беше казала майка му.“

Той си мислеше:

„Марго, Марго, ти няма да спиш повече с Гиз, защото аз ще ти създам достатъчно удоволствие.“

Същевременно тя отдавна вече бе подхванала някакъв студен комплимент на латински език по повод неговите походи и военни подвизи. Той я увери на същия език в своето възхищение пред нейната ученост и образованост, съчетан с величествената й красота, и двамата се стараеха да си служат с най-съвършени изрази, макар че си мислеха за съвсем друго.

Неочаквано разговорът им взе друг обрат.

— Вие имахте разговор с моята майка?

Стресна се като изненадан на местопрестъпление; защото каквото и да говореше и да мислеше, не можеше да се освободи от чувството: тя е дъщеря на убийцата!

— На четири очи — добави тя. — По един болезнен повод, както предполагам. Изказвам ви най-сърдечното си съчувствие.

Изрисуваните й със синьо клепки премигнаха няколко пъти и накрая между тях блесна сълза.

Той веднага посегна към ръката й и пошепна:

— Да се махнем оттук!

Защото усещаше зад гърба си косия поглед на нейния брат Карл. Поведе я галантно през откритата широка градинска алея, но щом стигнаха зад един храст, буйно я попита:

— Видяхте ли майка ми накрая? От какво умря тя? О, говорете! — защото тя, разбира се, мълчеше.

— Но вие много добре знаете какво се говори! — настояваше той. — Признайте ми какво мислите за всичко това! Не желаете ли? О, Марго! Не е хубаво от ваша страна!

Вместо да отговори, тя влезе между редиците от висок жив плет, макар че храстите тук представляваха истински лабиринт и сред тях дори при ярко слънце беше тъмно. Тя чувствуваше обаче, че сега той не бива да я вижда ясно, нито пък тя него. Вървейки, той остана рамо до рамо с нея и я докосваше при всяка стъпка, а тя усещаше дъха му на шията си.

— Аз се намирам в ужасно затруднение. Крача в мрак и не мога да намеря изхода. — Точно сега те двамата блуждаеха така през тесните коридори от зеленина. — Аз винаги, винаги съм мислил за теб! — рече той неочаквано с такъв дълбок трепет, че тя се спря и го погледна: в очите му имаше сълзи. Нямаше съмнение, че те бяха искрени, и именно затова той очакваше, че тя най-после ще се трогне и ще му каже истината.

— Та аз не бих могла нищо да кажа! — започна тя, задъха се и млъкна.

— Но вие имате основания да предполагате нещо? Сигурно знаете някакви факти?

— Не! Не! — Нейният тон го заклинаше да мълчи. Но това не й помогна.

— Ние с вас трябва да се оженим. Нима не разбирате защо аз не мога да целуна прелестното ви лице и не повдигам полите ви? Вие криете от мен една тайна, която е по-силна от всичко.

Девойката изстена само. Той обаче настоя:

— Никога досега моята страст към вас не е била тъй дълбока, както днес. Аз ще мога да обичам само една-единствена жена! — възкликна той и вярваше, че е така. — Марго! Марго! Вие може би сте дъщеря на жената, която е убила моята майка!

Мълчание и дълбока уплаха последваха тези думи. Накрая девойката изхлипа. Тя бе разбрала каква нова, ужасна стойност бе придобила за сина на нещастната кралица Жана. Тя се бе превърнала за него в някаква бог знае колко съдбоносна фигура, изчадие на една ужасна трагедия, докато всъщност в душата си бе доста добродушно момиче. Вярно, не можеше да устоява на страстните си желания и затова дори веднъж я бяха напердашили. Но тя знаеше, че в този двор убиват хора и че всеки, който се изпречеше на пътя на майка й, трябваше да бъде отстранен. Самата тя живееше в тази среда, без да се смущава от всичко това, и се влюбваше често-често, докато край нея вършеха убийства.

— Вие може би сте дъщеря на жената… — повтори той само за себе си и заради ужаса, който се надигаше у него и го предупреждаваше да се пази от тази зараждаща се силна страст.

— Може би — повтори и тя самата с възможно най-безразличния глас.

Всъщност, без да има някакви доказателства, тя самата беше убедена, че и това пъклено дело е било извършено както всички останали. Тя не споделяше съмненията му — и затова й домъчня за него, а още повече й домъчня, защото той не беше сигурен и не бе запратил обвинението си в лицето й. Той беше беззащитен, очите му гледаха благо, майка му бе убита от нейната собствена майка, а той беше готов да забрави всичко само заради нея! Всичко това и особено неговата невинност затрогнаха сърцето й и то заби лудо, а тя все чакаше Анри най-после да се съвземе и да се нахвърли върху й.

Той действително беше готов да скочи, полупривдигнал ръце към нея. В последния миг обаче Анри извика от ужас и тя извика заедно с него, защото сега неговите чувства бяха станали и нейни. Тя съвсем не бе видяла онова, което бе видял той. Погледът му случайно се бе залутал към един тъмен ъгъл на зеления лабиринт от листа: видя му се, че оттам излезе някаква фигура, която искаше да застане между тях двамата. Осемнадесетгодишният момък изгуби ума и дума и изкрещя:

— Мамо!

Той никога не можа да разбере колко дълго бе продължило това видение. Изведнъж обаче усети, че държи Марго в ръцете си, усети върху гърдите си тежестта на нейната желана и отдаваща се плът; тя сама се бе хвърлила към него и сега му говореше, като хълцаше и се смееше едновременно.

— Но това там е само едно огледало, за да се бъркат още повече хората, когато влязат в тези тъмни ходове, и ти не си видял да се приближава към теб никой друг, освен мене, твоята Марго. Ето ме сега тук при теб, защото аз вече те обичам!

В същото време през ума й мина:

„Две сълзи вече се стекоха по лицето ми, кой знае дали ще издържи гримът ми!“

А той си мислеше:

„Тя няма да има нужда вече от своя Гиз!“ — и започна да свива дългата й разперена пола. Защото и при най-възвишените си вълнения хората в никакъв случай не забравят най-обикновените.

Ала всички тези кощунствени мисли се носеха само като безпомощни ладии върху бурното море, което представляваше страстта му. Мерзък живот, тайни злодеяния от всички страни — и само те двамата се бяха спасили сред опияняващата буря. Ние ще скочим в тези морски глъбини и никой никога няма да чуе повече нищо за нас! Така те замряха в прегръдката си: най-щастливи мигове, единствено незабравими. И когато, остарели вече, те отново се срещаха понякога и междувременно и единият, и другият често се бяха осмивали или мразели взаимно, двамата отведнъж отново се превръщаха в онзи младеж и в девойката от дъхащите на зеленина ходове на този лабиринт.

Марго се откъсна първа от прегръдката. Беше останала съвсем без сили, защото не бе свикнала на такава бурна страст. Анри също съвсем се бе забравил. Колкото и странно да бе, в този миг той се срамуваше от случилото се и почти бе готов да се надсмее над приключението им. След голямото възвисяване обикновено идва смущението и те продължиха да блуждаят заедно през тесните ходове и Марго също не можеше да намери изхода. И когато неочаквано той се появи пред тях, тя задържа Анри и каза:

— За жалост, това е невъзможно. Аз няма да се омъжа за теб.

За първи път от детските им години насам тя се обръщаше към него на „ти“ — и то, за да му каже „не“?

— Марго, ние трябва да се оженим! То е решено — каза той с благоразумен тон.

Тя обаче отвърна:

— Нима ти не видя онази, която искаше да се изпречи помежду ни?

— Моята майка сама искаше нашата сватба да се осъществи — отвърна той бързо, за да пресече всякакви други възражения.

Изнурена, тя дишаше шумно и каза:

— Ние няма да можем да издържим така.

Думите й обаче всъщност означаваха:

„Една страст с толкова много пречки, вина, подозрение и примки, и тази покойница, чието нещастно лице вечно ще застава между нашите целувки!“

Ако желаеше, Марго би могла да изрази това с латински думи: ала в нейното чувство сега нямаше примесена никаква суетност, затова тя не каза нищо. Смири се, което обикновено не се случваше на свободомислещата принцеса Валоа. Сега у нея се събуди християнското й чувство на дълг, едновременно с човешкото себеуважение. В този лабиринт действително се бе случило нещо твърде особено с Марго и то не можеше да продължава дълго така. Въпреки всичко тя каза:

— Ти би трябвало да си заминеш оттук, скъпи мой.

— Да чуя твоите устни да ме наричат така и да те изоставя?

— Ние живеем сред един безпътен двор. Аз се занимавам с разни науки, за да не гледам какво става наоколо ми. Моята майка вярва само на своите астролози, а те й бяха предрекли смъртта на кралица Жана, но много е възможно това да им е било заповядано от други. Какво обаче може да са й наговорили те за бъдещето?

Марго сигурно подозираше някои неща, които щяха да се случат занапред. Вместо да насочи подозрението към майка си, тя предпочете да прехвърли вината върху астролозите.

— Замини веднага оттук!

— Само това оставаше! Като че ли се страхувам! — Неговото възмущение нарасна още повече. — Ще трябва да скрия глава под плаща си и докато бягам, Париж да ме освирква!

— Вие проявявате твърде глупава гордост, господине!

— А вие, уважаема госпожо, мислите за съвсем друго нещо, а не за това, което ми представяте. Дали нямате предвид херцог Гиз?

Толкова накриво да разберат най-чистите й подбуди! Принцеса Маргарита стрелна с ядовит поглед безсрамника и преди още той да се опомни, изтича от лабиринта навън.

Поздравление в танцова стъпка

Щом излезе от мрачния лабиринт, Анри бе заслепен за миг от ярката слънчева светлина, но после веднага забеляза, че Маргарита не се бе отдалечила много. Брат й, кралят, я бе пресрещнал и стискаше ръката й така здраво, че тя разкриви лице от болка. При това той й говореше нещо сърдито задъхан. Анри не можеше да чуе думите му. Въпреки това едно беше ясно. Карл бе чул техния разговор накрая. Какво се беше случило преди това, той не можеше да знае. Младият Анри се изплаши, като си го припомни: споменът се надигна в гърдите му като топъл извор от дълбока скала. Същото, съвсем същото чувствува, сега и тя! Излишно е да се брани от него!

В същия миг обаче Марго успя да се освободи от брат си. Изправи се горда и разярена пред него:

— Вие няма да успеете да ме принудите, сир, да се омъжа за един хугенот! Аз никога досега не съм била съгласна с вашите интриги. Вие всички много добре знаете коя религия изповядвам и аз няма да се откажа от нея!

Отначало Карл Девети се изненада, че се натъкна на толкова упоритост у своята добродушна сестра. „Интриги“ се бе осмелила тя да назове плановете на тяхната майка, мадам Катерина? После той промени държането си: беше забелязал приближаващия се Анри. Рече гласно:

— Няма нужда се страхуваш от това, моя дебела Марго! Ти ще си останеш католичка и когато се събереш със своя хугенот!

След това той добави шепнешком още нещо, което сигурно бе някаква заплаха; може би спомена името на майка им, защото принцесата вдигна бърз и плах поглед нагоре към прозореца над тях. С това брат й сметна нейната съпротива за сломена, хвана я за ръка и я поведе с отмерени крачки към предопределения й господар и повелител.

— Водя ти моята дебела Марго — каза Карл Девети на Анри Наварски. Той не изчака двамата да се смутят. — Навара, ние не се поздравихме както се полага, защото аз бях зает с кучетата. Но сега ще го направим както подобава.

Той незабавно се отдалечи двадесет крачки, плесна с ръце — сигурно предварително бе дал заповедите си, и то най-подробно: впрочем, докато се бяха забавили в зеления лабиринт, двамата млади хора му бяха оставили достатъчно време за това. А може би нечия друга ръка бе подготвила всичко много по-отрано.

От двете страни на красивата фасада на двореца към градината сега се появиха две редици празнично облечени господа: едната тръгна към краля на Франция, а другата се насочи към Наварския крал. По протежение на лицевата страна на двореца се строиха войници: швейцарската стража — отляво, френската гвардия — отдясно. После заудряха бързо и тържествено барабанчетата си, докато всички господа заеха местата си. Миг след това от предната приземна зала се разнесе празнична нежна музика от цигулки и флейти.

Средната врата се разтвори. Най-напред излязоха дамите, голям брой красиви госпожици, ала всъщност те само съпровождаха — както перлите ограждат големите диаманти — двете тържествено нагиздени и издокарани принцеси, които съзнавайки своята прелест и изящество, се водеха една друга, хванали се за високо вдигнатите си две розови пръстчета, и стъпваха внимателно крачка след крачка сякаш се страхуваха, че нежните им крачета могат да се счупят. Девойките бяха Маргарита Валоа и Катерина Бурбонска и колкото и изискано да пристъпваха, движенията им бяха все пак бързи и весели. В такта на музиката те преминаха през шпалира от строени господа. И когато двете принцеси стигнаха до мястото си и се обърнаха с лице към главната тържествена церемония, която ей сега трябваше да започне, те блеснаха целите под ярките слънчеви лъчи и всичко по тях трептеше и искреше: златните тъкани на роклите им, украсените с диадеми фризури, нежната, добре поддържана кожа. Впрочем техните отнасящи се с насмешка към околната действителност умове съвсем не се лъжеха, че в случая те двете бяха само второстепенни лица и едно допълнително украшение за церемонията. И сега самолюбивата Валоа и по детски добродушната Бурбонска принцеса се развеселиха и споделиха чувството си с леко притискане на вдигнатите нежни пръстчета.

Братът и сестрата, Анри и Катерина, също кръстосаха погледи. Онова, което си казаха те, гласеше приблизително:

„Къде е нашият малък дворец в По, овощната и зеленчуковата градина и в дъното високите непристъпни планини? Как може човек да приеме превземките на тези хора! Внимание обаче, ние също трябва да се научим на подобни отношения. Откъде имаш всъщност тази красива дреха. Ами ти? Че от кого другиго ще ги имам, освен от нашата мила майка!“

Този безмълвен разговор трая само миг. И ето тъкмо сега Карл Девети откри тържествената церемония. Анри чу някой да казва зад гърба му — може би Д’Обинйе, или Конде, или пък Ла Рошфуко, а може да беше и гласът на младия Леран:

— Сир — прошепна гласът. — Подражавайте съвсем точно на всяко движение на френския крал!

— Това наистина ми се случва за пръв път! — отвърна Анри, но вече бе забелязал, че Карл бе заучил всичко с най-големи подробности.

Облечен целият в бяла коприна — с украсена с пера барета, с къси панталони с буфани и с дълги чорапи, той направи една-единствена крачка; това беше знак за двамата му братя, херцозите Д’Анжу и Д’Алансон, да застанат плътно зад него и всичко си имаше своя дълбок смисъл: „Аз и моят дом!“ — толкова много гордост и величие имаше в това, че рано отпусналият се Валоа сякаш изведнъж разцъфна с някогашната си префинена изтънченост. В същото време оркестърът бе подсилен от духовите дървени инструменти. Досега мелодията беше нежна, сега прозвуча тържествена — докато премина в нов гръм от малките барабани.

А над този крал, над неговия приказен дворец и над блестящата му от коприна и скъпоценности свита се издигаше безбрежният светъл и лек небосвод. Мелодията се носеше надалеко, особено над водите на река Сена, която само една гола и запусната крайбрежна ивица делеше от зида на чудната градина. По този бряг се покатериха някои от крайбрежните жители, а най-яките вече се опитваха да прескочат зида. Стражите ги отблъснаха, без много да се церемонят, с дръжките на алебардите си; затова всички, които все пак бяха успели да зърнат макар и за миг представлението, което си устройваше кралският двор, бяха доволни, и дори и онези, които нищо не бяха видели, шумяха весело зад стената.

А горе, на градинската фасада на двореца, тихо издрънча един прозорец, но никой не чу шума и сега през леко открехналата се пролука се подаде сред диплите на завесите едно оловносиво старческо лице. Две черни като въглен очи наблюдаваха как се провежда долу в двора церемонията, която те бяха измислили и подготвили: тържественото поздравление на католическия крал с протестантския, участието на двамата братя на краля в церемонията и присъствието на толкова голям брой богато облечени придворни.

„Всичко това трябва да внуши на малкия провинциалист от Беарн и на неговите зле облечени хора, че те самите представляват нещо, и да засили доверието им към кралския двор на Франция!“ — Така си мислеше оловносивото лице и разкриви тежките си бузи в хитра усмивка.

Само Марго можа да забележи тази усмивка от мястото си и без да знае защо, усети, че й прилошава.

„Какво правя аз! Тъкмо това не исках и то няма да свърши добре. Аз предугаждам нещо ужасно, ако оставя всичко между нас да се задълбочи. Тъкмо сега трябваше отново да се върна при Гиз, макар че от днес нататък той няма вече да съществува за мен — защото въпреки всичко не бива да се омъжа за моя Анри, когото обичам като живота си!“

Марго беше съвсем сама с предчувствията и със съвестта си. Всички останали, дори и любимият й Анри, бяха напълно погълнати от церемонията. Впрочем тя скоро привлече вниманието и на Марго и този път, както обикновено, външните събития взеха превес над вътрешния й глас. Анри от своя страна се стараеше да обгърне всичко с поглед. Освен лицето на прозореца горе нищо друго не му убегна, нито действително царствената церемония, нито лицата, нито дори народът, който посвоему вземаше участие в тази балетна пантомима. Така наричаше Анри в себе си голямата церемония, защото нямаше никакви неясни предчувствия: затова успя да запази будно критичното си остроумие, което никакви външни събития не можеха да приспят. И Анри се видя заобиколен от всички страни от лица, чийто образ явно бе поръчан — поръчан, изпълнен и заплатен.

Анри точно подражаваше на всяко движение на Валоа, повдигаше също като него крак, задържаше го дълго във въздуха, после го прибираше назад, за да върви колкото се може по-бавно и по-тържествено. Досами него или по-точно почти зад него пристъпваше братовчед му Конде: това беше единственият представител от неговия род, който бе налице. И колкото пъти срещу него кралят на Франция и двамата му братя протягаха приканващо напред отворената си длан, или я притискаха към гърдите си и после повдигаха шапка от главата си, толкова пъти и Анри и неговият братовчед повтаряха движенията им — впрочем те двамата също бяха облечени в подобаващите блестящи костюми, макар и единствени сред цялата отсамна трупа. Двете страни напредваха бавно под звуците на музиката в някакъв своеобразен обреден танц, напълно подходящ да подчертае, че кралят е богоизбран и свят. Те се приближаваха все повече една към друга и въпреки всичко вече не бяха едно неразделно цяло, защото сега започнаха да се открояват отделни подробности, които, естествено, накърниха впечатлението за първоначалното единство. Особено съмнителен стана изразът на лицата — на тези предварително поръчани физиономии.

„Дьо Нансе съвсем не е мой приятел. Ще трябва да се пазим от него! Той е капитан на личната гвардия на краля. Аз предвиждам, че ще имам възможност да опозная по-отблизо лицето му, когато то няма да ми се усмихва по поръчка почтително. Главното е да им внуша толкова уважение, че да престанат да ми устройват подобни балетни пантомими. Тези лица ясно показват, че не са забравили нищо от онова, което сме им сторили, както и ние не сме забравили нищо. А онази усмивка там не е ли на някой си Морвер?“

— Братовчеде, онзи там Морвер ли се казва?

„Това също се нарича усмивка; истината е обаче, че той би предпочел да убива, вместо да танцува! Ще трябва да запомня този Морвер.“

Впрочем и най-убедителните открития и впечатления могат да бъдат заличени и временно изтласкани в забрава, ако тъкмо в този миг случайно между тях изникне някакво лично неудобство, например усещането, че сам си изпаднал в смешно положение. И това се случи, когато Анри най-после забеляза от по-малко разстояние насмешката върху лицата на онези, които смятаха, че са скрити на сигурно място в по-задните редици. Анри веднага разбра причината, която пораждаше у местните придворни на краля тяхното чувство за превъзходство: бедният вид на хората от неговата свита. Той тайно се бе страхувал през всичкото време от тази съпоставка и затова бе насъбрал около себе си най-добре облечените от своите хора. Те не бяха много на брой и когато съвсем се приближиха до отсрещната група, крачещите напред не можеха вече да прикриват онези, които идваха след тях: едно шествие на мъже с износени кожени елеци и с потънали в прах обуща. Те пристъпваха тук такива, каквито най-после ги бяха пуснали да влязат — макар и съвсем малко на брой — в омразния Лувър, след като дълго бяха чакали пред портата на подвижния входен мост. Лицата на тези мъже не бяха поръчани: те бяха опалени от слънцето и вятъра и за разлика от гладките лица на пристъпващите към тях придворни бяха сурови и строги. Отсреща крачеше суетен блясък и студена тържественост, отсам вървеше неприкритата бедност, дошла да търси правата си. Тези водеха война, за да живеят, другите се биеха за по-възвишения живот, който те наричаха ту религия, ту свобода.

Анри усети, че започва да му става весело, за пръв път, откакто бе дошъл тук. Искаше му се да се разсмее гласно и с по-голямо право навярно, отколкото фалшиво усмихващите се придворни. Вместо това обаче, застанал тъкмо пред Карл Девети, той изпъчи най-напред гърди, после направи дълбок поклон чак до земята и очерта с дясната си ръка широк полукръг доземи. Повтори и потрети това упражнение от двете страни на френския крал и беше готов да го направи и откъм гърба му, ала Карл Девети притегли шегобиеца в прегръдките си и го целуна братски по двете страни, а скришом го удари с юмрук в ребрата. И единият, и другият много добре знаеха какво означаваше това: отново се повтаряше някогашната пародия на коленопреклонна почтителност, която навремето седемгодишното момче бе изиграло пред дванадесетгодишното.

— Ти си останал все същият шут — рече Карл така, че никой друг, освен Анри, да не го чуе.

После той премина към тържественото представяне на двамата си братя, сякаш Анри не се бе въргалял с единия от тях на един и същи чин и двамата не бяха стояли след това един срещу друг на бойното поле! А колко много шеги си бе устройвал той тогава заедно с двамата кралски братя!

В това време горе на дворцовата фасада леко издрънча един прозорец, който току-що затвориха, тъй като церемонията бе изиграла своята роля и представлението бе завършило.

„Младият провинциалист сигурно вече се е убедил, че е влязъл в малко особено, но иначе добро семейство“ — така си мислеше една стара жена, която също не бе лишена от хумор.

Сега всички останали инструменти от оркестъра отстъпиха на арфите, което бе знак за дамите. За да не би да пропуснат мига обаче, първият придворен на краля Дьо Миосен нарочно им кимна. Те веднага тръгнаха, най-напред двете принцеси с вдигнатите високо, едва-едва хванали се розови пръстчета и едва докосвайки с нозе земята. Стигнали пред двамата крале с целия букет от млади госпожици, които ги следваха, двете изящни принцеси леко подвиха колене — или по-точно почти приклекнаха, защото тук всичко само се загатваше, привидно бе и целуването на ръка на френския крал, чието благородно държане бе съвсем неподражаемо. Той се престори, че повдига сестра си да се изправи, после я отведе пред нейния повелител, Наварския крал. Този път той съвсем не каза: „Ето ти я моята дебела Марго!“

После Карл поведе като своя дама младата Катерина Бурбонска. Тръгна начело на шествието заедно с нея в такта на тържествената танцова музика през градината към птичарника. Тук можеха да се видят най-причудливи пернати „от островите“; под слънчевите лъчи разноцветните пера на птиците блестяха и светеха също като двете принцеси. Големият кафез с птиците бе необикновена гледка, която трябваше да бъде показана на гостите. Тя действително направи силно впечатление.

— Гледай ти! — възкликна един хугенот. — С удоволствие бих взел със себе си тая говоряща птица, но само ако може да чете литургия! — Другарите му посрещнаха с гръмък смях тези думи.

Придворните на Карл Девети обаче не се разсмяха.

Тези птици „от острова“ не само можеха да говорят: много от тях, особено най-дребните, най-пъстрите, така шумно чуруликаха, че заглушаваха всичко наоколо, дори и веселата глъчка на народа. Полека-лека крайбрежните жители все пак бяха успели да превземат стената и сега мнозина стърчаха отгоре и шумно се радваха на представлението, което си устройваха високопоставените. Господата, дамите и птиците обаче бяха съвсем близо до стената и затова стражите се заеха още по-усърдно да ги охраняват — когато едно момченце явно се приготви да скочи вътре в градината, някой го отблъсна, ала този път не с дръжката на алебарда, а с острието му. Детето изстена тихо от болка, катурна се назад и изчезна: малцина видяха и чуха това. Но това не убегна от погледите на Анри и Марго.

— Първата пролята кръв! — каза Анри на Марго.

Принцесата бе станала по-бяла от пудрата си.

— Добро предзнаменование! — прошепна разстроена тя.

Анри извика високо:

— Всички тия пернати ми напомнят печени кокошки и това, че мнозина от нас отдавна не са слагали нищо в устата!

Думите му бяха посрещнати с шумно одобрение от гладната му свита. Придворните от своя страна изчакваха почтително кралят да благоволи да приключи церемонията.

Тя приключи, когато множеството се разпръсна още долу на вратата. Двамата крале, двете принцеси, принцовете, заедно с тях и Конде и придворната госпожица Шарлота дьо Сов, използуваха малката стълбичка, прочутата малка стълба за тайните посетители, за удостоените и арестуваните. Останалите се изкачиха по тържествената голяма стълба.

Кралската трапеза

Отделни маси бяха подредени в салоните на горния етаж, за кралете в тържествената зала, а много други маси в предната зала за хората от свитите им. Красивите госпожици от свитата на двете принцеси бяха изчезнали; никой не обърна внимание на това, докато се хранеха. Едва по-късно, когато настроението се повиши, те щяха да се върнат отново.

Наварският крал изля чашата си с вино в супата: това направи неприятно впечатление на френския крал и на принцеса Валоа. После той започна да се храни бързо и лакомо и през това време никак не му беше до разговори. Искаше му се само да може да чуе какво говорят мъжете отвън — неговите собствени хора с господата от френския двор. Само че оркестърът свиреше прекалено шумно.

Оттатък в съседната зала онзи господин дьо Морвер оказа особена почит на износения кожен елек на своя съсед по маса — дългия Дю Барта. Придворният господин се осведоми почтително на колко похода бе издържала изтърканата дреха на съседа му. Протестантът, който не бе навикнал нито на ирония, нито на празни дворцови любезности, веднага се възползува от случая, за да стане сериозен и мрачен.

— Ние твърде много сме яздили, но дори да иска да обиколи цялото земно кълбо, човек се приближава към смъртта. Ние двамата с вас, Морвер, не яздим в една посока, но и двамата ще умрем! — Той надигна чашата си и накара и другия да изпразни своята.

Дю Плеси-Морне нямаше нужда от вино, за да накара да пламне главата на седящия насреща му Дьо Нансе:

— Ние можехме да завземем вашата столица — възкликна Морне, — но сме много добри и затова ще се оженим за нея.

Излязъл от кожата си, капитан Дьо Нансе веднага стисна дръжката на шпагата си, ала господин дьо Миосен и Д’Обинйе го задържаха.

— Дори да ме бяхте пронизали с меча си — извика Морне през масата, — моята вяра пак ще си остане истинската!

И чак тогава той се зае с поднесените гозби. Защото въпреки пламенното си безстрашие Морне беше от онези, чиято жертва бог не желаеше още да приеме. Той бе олицетворение на добродетелта с късмет; всички разбраха това, когато сократовското му лице разцъфна в усмивка и се отдаде на удоволствията на богата трапеза.

Първият придворен дьо Миосен посочи за свое собствено извинение към гощаващия се защитник на правата вяра, когато Агрипа д’Обинйе го упрекна заради хладината и двуличието му.

— Над нашите глави тегне господството на нечестивите, а нас ни съдят божиите врагове. Вие обаче, който сте от нашите, служите именно на тях, Миосен. Нима човек може да сключи сделка със собствената си съвест? — попита поетът през главата на разярения дьо Нансе, който не ги слушаше.

Първият придворен Дьо Миосен посочи за свое собствено да изговори пред ушите на непосветените онова, което му бе на сърцето. Протестант, но и пръв придворен на краля-католик, той се мъчеше да бъде колкото може полезен на своите едноверци при двора. Въпреки това обаче очакваше техните упреци.

Агрипа изясни мисълта си:

— Има хора, които предават бога и ни продават на врага. Ние губим всичко, което имаме, дори и свободата да изповядваме своята вяра. Онова, което ни остава, е пълното ни единение с Христа и с ангелите. Но то означава радост, свобода, животът и честта ни!

Това беше твърде много дори за умеещия да се владее придворен. Какво го засегна по-силно, дали обвинението в предателство или това, че Агрипа така открито се хвалеше с победата на небето? Дьо Миосен смени мястото си с дьо Нансе и седна до Агрипа.

— Хугенотите знаят само да проповядват! — изсумтя разяреният Дьо Нансе към оня господин Дьо Морвер.

Дьо Морвер отвърна:

— По-спокойно, по-спокойно! Те могат също и да проливат кръвта си! — Той имаше остро издаден напред дълъг нос, а очите му бяха силно приближени едно до друго.

Сега в този край на масата седяха само придворни господа. По време на пиршеството смесените гости от само себе си се бяха разделили на два лагера. На долния край на масата се бяха събрали защитниците на правата вяра. Между тях и католиците се бе образувало празно пространство.

Дьо Миосен се оказа изведнъж посред старите си приятели, разделен от новите. Той пребледня, после надви чувството му за чест; остана на мястото си и каза:

— Който дълго е бил тук, става колеблив и накрая започва да се съмнява, че единствено ние сме прави пред бога. Бъдете доволни — добави бързо той, за да не го прекъсне Агрипа, — че с вас това няма да се случи, но може би младият ви крал, който, струва ми се, обича живота по друг начин, а не като единение с Христа и с ангелите, няма да го избегне.

— Ние не бива да се страхуваме от смъртта! — Агрипа не се остави да го лишат от възможността да изрази мнението си. — Тя е нашето убежище в житейските бури и ако ще трябва да умрем от огнените пламъци, то те ще летят пред нас към въжделения престол на вечността!

Това беше добре казано — но в никакъв случай не бе продиктувано от копнеж по смъртта, а по-скоро от дълбокото убеждение на Агрипа, че ще живее още дълго. Именно в това мълчаливият Миосен не беше сигурен. Той гледа продължително Агрипа, докато гостът разбра, че това не беше вече нито подходящ за трапезата, нито полезен разговор.

— Какво бихте казали Д’Обинйе, ако пламъците, които ще ни осветяват пътя към вечността, избухнат не след двадесет години, а още утре, и не на някое неизвестно място на земята, а именно тук, в Лувърския дворец?

Никой не го прекъсна; той спокойно можеше да продължи да говори сред общата глъчка, шума от цимбали и звънтенето на бокалите.

— На мен са ми известни твърде много неща. По-трудно е да носиш в себе си тежестта на фактите, отколкото вярата. Тук решението вече почти е взето, но не е още съвсем окончателно. Решение за какво? Това аз не мога да призная дори пред собствената си съвест. Така или иначе, най-напред ще бъде отпразнувана сватбата. Вашият крал и нашата принцеса са толкова прелестни млади хора, че тяхната любов би трябвало да накара да се опомнят дори и злодеите. Кажете на своите хора да не предизвикват повече никого — нито от придворните, нито от народа. Вече е стигнат крайният предел, ударил е последният час. Иначе скоро мнозина от нас ще полетят към въжделения престол на вечността. — Той се изправи и заключи, наведен над своя събеседник: — Аз се поотпуснах и казах повече, отколкото биваше.

Той бе побелял само на слепоочията; раменете му обаче се бяха смъкнали повече, отколкото можеше да се очаква на неговата възраст, когато се връщаше към дворяните на френския крал, чийто първи придворен беше самият той. Посрещна го оня господин Дьо Морвер — остър нос, приближени очи, които го гледаха пронизително, когато Дьо Морвер каза:

— Е, Миосен, вие пак се сдушихте с вашите хугеноти и им наговорихте твърде много неща!

Двамата мъже стояха, да, стояха прави под ярката светлина пред малкия коридор, който свързваше предната зала с тържествената. Оттатък пируваха хората от кралските свити, отсам — кралете, и Анри седеше точно срещу малкия коридор: затова той видя двамата мъже. Миосен стоеше полуизвърнат към него, виждаха се посивелите му коси и прегърбените плещи, другият обаче гледаше с цяло лице към него и то го накара да се замисли. Той дори прекъсна по средата думите си, които бе отправил към краля на Франция. Затова Карл проследи погледа му и когато забеляза накъде бе насочен той, сви вежди.

— Братовчеде Анри — каза бързо той, — до вас седи нещо много по-хубаво от онова, което виждате насреща си.

Това беше самата истина, защото до Анри седеше Марго, и дори да не бе прелестното й лице, тя го омайваше с дълбокия си равен глас, който тъкмо произнасяше учени и същевременно двусмислени думи. Тя и Анри бяха равностойни един на друг в учеността, и в остроумието си и онези облечени в старата класическа форма мисли, които те си разменяха, никоя друга горда и изтънчена като Марго дама не би могла да изкаже с розовите си устни без сериозно напрежение на ума: между тях двамата обаче разговорът вървеше съвсем гладко. Те дори говореха на висок глас, така че понякога сътрапезниците им можеха да се намесват и да подкрепят думите им. Много дързост и изящество проявяваше и мадам Шарлота дьо Сов — вирнато носле, дяволити очи под високо извити тънки вежди, високо чело и крехка фигурка; последното обаче беше само привидно впечатление. Защото от държането й можеше да се съди, че тя бе доста издръжлива в любовта, и по това тя и Анри вече се бяха разбрали помежду си с и без думи.

О! Той обичаше Маргарита Валоа! Щом прозвучеше нейният дълбок и — когато тя пожелаеше — малко протяжен глас, от глъбините на тялото му се надигаше някакво вълнение, което изпълваше целите гърди, стисваше гърлото му и навлажняваше погледа. Той често виждаше обекта на своите чувства като през воал, както щастието, което засега бе само още едно обещание. На няколко пъти бе готов да се смъкне от стола си и да падне пред нея на колене — това би било истинско облекчение за бликналото чувство. Възпираше го все пак стеснението му от хората. Защото Карл Девети беше вече пиян и му хрумна да подразни „приятеля на своята дебела Марго“, а братята му, Анжуйският и Алансонският херцог, се караха за нещо, отегчени от дългото седене на трапезата. Анри започна да отвръща заядливо на френския крал. Братовчед му Конде го побутна по гърба, за да го предупреди. Впрочем, тъкмо сега спречкването между двамата принцове премина в действие: наложи се да ги разтървават.

Лицето на Анжуйския херцог беше разкървавено, той се отдръпна на другата страна на масата и се обърна към братовчед си Навара:

— Ти поне беше едно време честен противник в нашите битки и аз почти винаги те побеждавах.

— Но това се дължеше само на твоите писма, братовчеде Д’Анжу. Езикът ти беше спънат като на испанец. Аз просто не можех да търпя стила ти. По-точно казано, хващаше ме треска от него и не можех да се бия. Но ако ти действително ме беше победил някога, то аз нямаше да седя сега тук — до твоята сестра.

Тези думи настроиха по-примирително Д’Анжу и дори му вдъхнаха някаква плахост, макар че той все още говореше под влияние на виното.

— Навара, виж как бузата ми кърви. Но това не е нищо. Моят брат Алансонският херцог ме мрази само като човек, чийто ред ще дойде по-късно. Много по-страшна е омразата, която моят брат, кралят, храни към мен като към най-близкия си наследник. Нашата майка би желала аз да заема престола, а Карл много добре знае, че е опасно да се противопоставя на желанията й. Страхът го вбесява. Пий с мен, Навара! Ние с теб честно сме се сражавали един срещу друг: и ето аз ти доверявам нашите семейни тайни. Когато влязох вчера при моя височайши брат, той тичаше из стаята си като див звяр, с гол кинжал в ръка. Поглежда ме изкосо, нали го знаеш как гледа. Свършено бе с мен, всички светци са ми свидетели. И щом той ми обърна гръб, веднага се измъкнах навън, тихо като мишка, и на излизане поклонът ми беше много по-непочтителен, отколкото на влизане, можеш да ми повярваш.

— Всичко вярвам — отвърна Анри, като включи в това „всичко“ и отравянето на майка си.

После добави:

— Вие сте семейство, от чиито чарове човек трябва да се пази. Само че аз не успях да се опазя.

При тези думи той се извърна на другата страна и сърцето му неочаквано заби чак горе до гърлото, така го заслепяваше красотата на нейното лице — и все пак то принадлежеше на дъщерята на този зловещ дом.

Впрочем тя продължаваше да води двусмисления си учен разговор, независимо с кого. Той усети, че го облива топлина, и вече беше готов да поведе разговор с Конде и Д’Алансон: тогава забеляза върху нейната рокля отличителните цветове на своя кралски род. Маргарита се бе уговорила с братовчедка си да избродират върху роклите си не много очебиещо цветовете на Бурбонския дом: синьо-бяло-червено.

„Цветовете на Бурбонския дом, тя е мислила за това, отдавна е мислила за мен, както и аз за нея, носи моите цветове и когато отказваше да се ожени за мен, всъщност това беше само хитра игра, за да я обикна още по-силно, защото Марго ме обича!“

Тази увереност го накара да изгуби и ума, и дума и той настоя:

— Елате! — и беше готов да я отведе, за да остане сам с нея.

Тя се престори, че нищо не е чула. А сестра му Катерина се наведе над него и му прошепна:

— Не забравяй, че се намираме в Лувър!

Той веднага се опомни, огледа се наоколо:

„Тържествената зала, украсеният с резба таван, целият в злато, та всички я наричат «златната стая». Прозорците й гледат на две страни. От юг, откъм реката, в залата вече се промъква далечния здрач, виолетово-сив: толкова дълго седим на трапезата. От другата страна пък западният прозорец пропуска в златната стая златния блясък на залязващия ден и искри и залива със светлината си пияния крал и мен, безумно влюбения. Внимавай, Катерина иска да ти каже нещо! Моята сестричка извръща към мене малкото си умно личице; то не прилича на лицето на нашата мила майка, ала въпреки това ми говори, както ми бе говорило майчиното лице. Права си, сестричке, ние сме в Лувърския дворец, нямаме тук нито един приятел и сме съвсем сами двамата.“

Маргарита Валоа отново го ощастливи с гласа си и той пак беше готов да се поддаде на нейния чар, независимо от това, дали словата й бяха целомъдрени или не. За жалост, из един път му стана невъзможно да не даде ухо на избухналия спор в предната зала. Там мъжете отдавна вече викаха и се заплашваха едни други, като заглушаваха ударите на цимбалите и барабаните, и всеки миг можеше да започне бой. Анри разбра това веднага; Маргарита Валоа не можеше вече да го откъсне от онова, което ставаше навън, нито с гласа си, нито с ослепително бялото си лице или с упойващото си благоухание. Всичко наоколо неочаквано му се стори само съблазън и привидност, докато навън действителността го зовеше да изпълни дълга си. Неговата майка бе отровена: о, мисъл, от която сърцето замира! А непосредствено зад гърба му, от другата страна на стената на златната стая, започваха покоите на нейната убийца. И посред тях, между онази дебнеща отвътре старица и враговете отвън, които всеки миг можеха да се нахвърлят върху неговите другари, стоеше той и беше влюбен: беше влюбен в Маргарита Валоа, а старата кралица го дебнеше през една дупка на стената.

„Сестрице, не отдръпвай от мен бистрия си и сериозен поглед! Ето и аз самият в основата си съм разумен, макар и да съм се заплел с тези пияници и убийци. Истина е: нашето положение не може с нищо да попречи на моята страст към мадам Маргарита, която е все тъй прекрасна, както на портрета, а онова, което става вътре в нея, аз ще го науча по-късно в нейните обятия или и тогава дори то ще остане скрито за мен! Заради Марго аз обичам и него, заедно с всичките му наглости и опасности. Нашата майка го наричаше още по-развратен, отколкото сама бе предполагала, че е, и тя желаеше аз и жена ми да живеем далеч оттук, в тихата провинция. Но това няма да го бъде, както вече усещам. В този двор жените предизвикват мъжете, казваше кралица Жана. И действително Шарлота дьо Сов не си губи напразно времето, а защо трябваше аз да й отговарям със студенина? И въпреки това, готов съм да дам живота си за мадам Маргарита Валоа. Сестро! Искаш още веднъж да ми напомниш за нашата майка ли? Сърцето ми замира.“

И сякаш той беше изговорил това на глас, Катерина Бурбонска се наведе над брат си и му пошепна:

— Мисли за нашата майка!

Осемнадесетгодишният момък, разтърсен изведнъж от всички бури на живота, отвърна въпреки всичко напълно съгласен с нея:

— Аз непрекъснато мисля за нея.

В този миг от предната зала се върна братовчед му Конде.

— Заповядах от твое име на нашите хора да си вървят — заяви той.

Анри скочи.

— Как можа да направиш такова нещо! Ние не можем да бягаме от полесражението!

— Тогава им заповядай да избият местните придворни и да не оставят жив нито един от тях! Заповядай им го веднага, още не е късно.

Чуха се тежки стъпки: хугенотите се отдръпваха от бойното поле, но преди това се заканиха шумно, обърнаха се още веднъж и застанаха с разкрачени крака — оттегляха се само защото им бе заповядал техният крал.

Конде се разяри:

— Аз нямам нищо против — с удоволствие ще участвувам в една обща схватка! Е? Говори!

Анри мълчеше. Той твърде ясно съзнаваше онова, което приятелят му бе забравил в гнева си: те трябва да започнат с убийството на Карл Девети и братята му. Не биваше да оставят жив в Лувър никой, който не се съгласеше да се предаде, а след това щеше да дойде ред на Париж. Какво страшно безумие: именно златната стая го бе измислила, ала още преди това то бе подготвено от старата убийца зад дупчицата в стената! Карл Девети гледаше тъпо пред себе си като някакъв звяр. Братята му стояха на вратата и насъскваха още повече каращите се. Анри си проправи път между тях, влезе в предната зала и извика на своите хора. За миг настъпи колебание, после повечето от тях се опомниха. Те преглътнаха думите, които така бурно напираха в гърдите им, оттеглиха се към дъното на голямата празнична зала, където вече се бе сгушил мракът, и замлъкнаха там съвсем.

В това време в залата влязоха прислужници с факли, а зад тях вървяха красиви госпожици: не само малкото, които преди това бяха участвували в церемонията в градината, а направо цял полк. И дори и това не бяха всичките почетни дами, с които мадам Катерина разполагаше като с лесно подвижен отред. Те бързо се отправиха към всички застрашени пунктове, като се надяваха да укротят дори и дивите хугеноти. Запалете свещите, прислужници! Четири редици от по пет полилеи, защото девойките са гримирани именно за такава светлина. Бандитите, които се наричат хугеноти, ще им разкажат всичко, което мислят или смятат да предприемат, и мадам Катерина веднага ще бъде осведомена.

— Внимание! — рече Анри предупредително строго на Агрипа д’Обинйе, който предаде думите му по-нататък.

— За добро приятелство, господа! — извика след това към придворните кралят на Навара, неочаквано изпълнен с лекомислие и веселост: защото те бяха заели предната зала, сякаш очакваха нападение. — В присъствието на дами нашите груби кожени елеци стават гладки като коприна!

Той наблегна на последните думи, сякаш искаше да се надсмее над собствените си хора — и толкова много допадна с това на местните придворни, че оня господин Дьо Морвер се приближи и му целуна ръка. Анри съвсем не отдръпна преждевременно ръката си, макар да го побиха студени тръпки.

Когато той се върна в залата, прислужниците тъкмо отнасяха Карл Девети в спалнята му, първата стая от кралските покои. В последната от тези стаи Анри се бе опитал да разбере от старата Катерина дали тя бе отровила майка му или не. Натам бе изчезнала сега и мадам Маргарита: та кого ли можеше да учуди това, тя беше дъщеря на Катерина! Също и братята й и мадам Дьо Сов се бяха оттеглили. Край опустялата маса и съборения стол на краля стояха и очакваха Анри само още сестра му и братовчед му. Тя погледна брат си и не продума, докато вратата не се затвори. Дори и тогава тя едва шептеше: той се замисли над думите й, без да отвърне нещо, само клепачите му бързо замигаха. След това тя хвана под ръка братовчед си. Двамата минаха пред Анри в предната зала, после завиха надясно и слязоха по скритата малка стълба на двора.

Долнопробната кръчма

Долу те веднага станаха невидими. „Лувърският кладенец“ бе потънал в дълбок мрак. Зад много прозорци, разположени на различна височина по стените, мъждукаха червеникави светлинки и само по тях можеше да се види колко много се бе сгъстил вече мракът. Анри остана неподвижен на мястото си, докато чу някой да му шепне:

— Насам!

Той заобиколи няколко издатини на стената и последва по един неосветен коридор гласа, който отново повтори:

— Насам!

Най-после Наварският крал и неговият пръв камердинер Арманяк се промъкнаха в някакво помещение, където под оскъдната светлина на едно-единствено газениче по ъглите се трупаха една над друга всевъзможни сенки.

Слугата благородник затвори тежката врата и веднага заговори:

— Стените тук са три стъпки дебели, а малкото прозорче е на десет стъпки височина. Хората, които живеят в тази пещера, сега са в кръчмата, затова няма никакво съмнение, че никой не може да ни подслушва.

— Освети въпреки всичко ъглите!

И виж ти! Откриха на единия край красива госпожица. Тя не бе пожелала да танцува в празничната зала под двадесетте отрупани с восъчни свещи полилеи: беше се промъкнала подир краля на хугенотите, за да разбере какви намерения имаше той за тази вечер и да докладва на мадам Катерина, която винаги приемаше благосклонно подобни съобщения. Не им оставаше нищо друго, освен Арманяк да изведе красивата госпожица и да я заключи някъде в пълен мрак.

— После ще я пусна — обеща Арманяк. — Сега важното е ваше величество да успее да се измъкне незабелязан от двореца.

— Но ние вече се провалихме, старата кралица веднага научава всичко.

— Тя ще го научи твърде късно. Онзи, който трябва да се страхува тази нощ от ваше величество, би трябвало да види със собствените си очи как аз ще ви преобразя. След това никой повече няма да може да ви познае.

И Арманяк веднага се зае за работа. Накрая господарят му заприлича на най-бедния от своята свита, върху почерненото му лице бе залепена изкуствена брада.

— Изписах ви и бръчки — каза първият камердинер.

Анри веднага застана приведен като стар човек. Арманяк му подаде и един чувал.

— Съчки. Защо пък съчки?

— Защото съчките са най-лекият товар. Наричате се Жил и имате сестра в Париж.

— И й нося съчки?

— Не съчки, а шунка, която се намира най-отдолу. Рекат ли да ви претърсят на излизане от двореца, ще намерят скритата в чувала шунка…

— И веднага ще ми повярват, че съм Жил. Добра идея! А каква е паролата?

— Шунка.

При този отговор те избухнаха в смях и се смяха до насита зад дебелите три стъпки стени. После Анри излезе, мина спокойно през входната арка, където стражата играеше на карти: достатъчно бе само да извика „шунка“. На моста го провериха по-внимателно, накараха го да изсипе всичко от чувала и прибраха шунката.

— А сега си обирай крушите, стари еретико, и върви в кръчмата, където казваш, че сестра ти била слугиня!

Навън младият Анри закуцука приведен, сякаш носеше на гърба си пълен с тухли чувал, и макар че по улица „Австрийска“ не срещна жива душа, продължи да куцука покрай тъмните ъгли на къщите от любов към изкуството, докато най-после забеляза на една от неосветените улици слаба светлинка, излизаща от приземен етаж. По сенките на хората и по песента, която долиташе отвътре, отдалеко можеше да се разбере, че това е кръчма. Както външната порта, така и вратата на самото кръчмарско помещение бяха полуотворени заради дима от огнището, където на шиш се въртяха кокошки. Една девойка изпълняваше тази длъжност, докато две други черпеха гостите или седяха върху коленете им и пееха заедно с тях. Кръчмарят удряше ръце в такта на песента. Той приличаше на селянин, по дрехите му имаше сламки. Гостите бяха въоръжени, дори и най-дребният сред тях, който грачеше като гарван. Те пееха някаква весела песничка за една непредпазлива мома, която се отдала на един хугенот заради красивите му засукани мустаци и острата брадичка, но какво излязло от всичко това? Едно дете, което никой не искал да кръсти, защото се появило на бял свят с един дяволски крак и не минало много време, синът извил главата на собствената си майка, докато лицето й дошло отзад!

Горящите в камината дърва бяха цялото осветление на помещението, лъчите от огъня потрепваха по крещящите уста, а напреко през челата на хората бе легнал като греда мрак. На Анри, който гледаше отвън към помещението, се стори, че вижда вътре зверски муцуни, събрани в някаква пещера на глупостта. Стана му противно, че трябва да играе ролята на прост човечец. От друга страна, блазнеше го мисълта, че ще влезе сам и без оръжие сред тези ни повече, ни по-малко — шестима типове. В същия миг, без много-много да се церемони, някакъв прекалено дълъг мъжага го избута настрана и влезе преди него в кръчмата, където високо пожела на гостите „добър вечер“. Анри веднага позна дълбокия глас и още повече фигурата: нищо не можеше да скрие Дю Барта, макар че стоеше гърбом. Дю Барта каза:

— Идвам да послушам по-отблизо хубавата ви песничка.

Мъжете бяха шестима, но само най-дребният отвърна нещо иззад тежката дъбова маса.

— Ти доста си дълъг, я ми подай една наденица от гредата на тавана!

Дю Барта наистина се пресегна нагоре.

— Ще ти я дам само ако ми изпееш самичък още веднъж с гарвановия си гласец песента за хугенотското дете.

Дребосъкът не посмя да отвърне нищо, а една от девойките увисна на ръката на дългия хугенот и го увери:

— Песента не е за тебе. В края на краищата хората имат право да си пеят, или може би е забранено? Ако ти например искаш да ми направиш едно дете, мен не ме е страх, че то ще излезе сакато.

При тези думи и трите жени се разкикотиха. Мъжете седяха мрачни зад масата и с нищо не показаха, че виждат какво върши кръчмарят. Този мръсен селянин се промъкна зад гърба на Дю Барта откъм огъня, грабна една горяща главня и тъкмо преценяваше къде ще бъде най-сигурно да цапардоса еретика. Това беше моментът да се намеси Анри: той скочи напред, сграби китката на оня тип, после издърпа няколко съчки от чувала си и като ги подържа малко зад запалената главня на предателя-кръчмар, ги размаха горящи пред злата му мутра, та оня се изплаши и хвърли обратно дървото в огъня. Тогава и Анри захвърли съчките на земята.

— Бягай, нещастнико, донеси на господина от виното си, но да не е от киселото! Аз съм останал без пари, но може би ще поискаш да ти платя с още съчки или тези ти стигат?

— Пий с мене! — рече му Дю Барта като на стар другар.

Двамата седнаха на свободния край на масата откъм вратата и между тях и другите посетители на долнопробната кръчма отново се образува онова враждебно празно пространство, както преди няколко часа на кралската трапеза в Лувърския дворец.

Кръчмарят остави каната на масата и изръмжа, без да поглежда към никого:

— В моето село те пъхаха краката на хората в огнищата им!

Той не каза кой; двамата хугеноти обаче се спогледаха и се разбраха: ние знаем, че често сме бивали по-лоши и от разбойници! Върху лицето на Дю Барта се изписа разочарованият безнадежден израз, с който той говореше или възпяваше слепотата и лошавината на хората. Младият Анри едва не извика:

„Аз отдавна вече упреквах адмирала за това! Но те не са от нашата вяра — така се оправдаваше винаги той, когато нашите хора грабеха и измъчваха. Тези хора тук ясно ни показват докъде се стига с вечните религиозни свади!“

Така или иначе това беше кощунство, макар и да бе само мисъл, и то ужаси до дъното на душата сина на кралица Жана. Освен това той се надяваше, че Дю Барта наистина не го е познал и случайно бе попаднал тук. Затова прехапа език и замълча. Впрочем кръчмарят им готвеше и други любезни изненади.

— Утре заран трябва да вървя да се изповядам — изръмжа той, без да ги поглежда. — Свещеникът ми беше забранил да давам на тия разбойници да ядат и да пият. Откакто толкова много от тях се ширят из Париж, те нападат християните и закачат девойките. Освен това никой не е видял никого от тях да плати каквото и да било. Може би тук сега седи първият, който няма да се окаже муфтаджия — рече той с ласкателство и подигравка в гласа.

Анри скочи възмутен от пейката.

— Сядай! — смъмри го Дю Барта.

Колкото и невероятно да бе, той беше познал своя крал!

„Та нали сега съм само един беден жалък човечец“ — мина през ума на Анри, сякаш действително беше такъв. Почернено лице, изрисувани дълбоки бръчки и сивееща брада: и на всичко отгоре преправеният му глас.

— Внимание, господине! Оня рижият тайно измъква ножа си зад гърбовете на другарите си.

— Виждам го — отвърна Дю Барта.

Прикрит зад другите, рижият тип се опита да се измъкне иззад ъгъла. Дребосъкът, чиято глава едва се подаваше над масата, отвлече вниманието от него, като изграчи:

— Че и момченцето на бакалина е изчезнало!

— Хугенотите колят деца — обясниха му останалите, привидно необръщащи внимание на непознатите. — Кой не знае, че те вършат обредни убийства.

Това нямаше да се размине, ако в същия миг в кръчмата не влязоха нови посетители: хугеноти, двама от които бяха от конната дружина на Анри — той знаеше дори имената и военните им подвизи. Другите двама имаха доста съмнителен вид: човек можеше да ги сметне за пладнешки разбойници, ако не бяха хугеноти. С тяхното идване двете партии на кръчмарската маса се изравниха по брой, поради което рижият тип се отказа от подозрителните си намерения и всички оръжия на отсрещната страна изчезнаха.

Двамата ездачи обясниха на Дю Барта, че тъй като били чужденци в Париж, те се натъкнали в тъмното на двама едноверци, които им помогнали да намерят тази кръчма. Впрочем, състоянието им доказваше тъкмо обратното — че те вече бяха обиколили доста кръчми и съвсем не се бяха държали прилично там, защото бяха съвсем раздърпани и разчорлени. Анри изведнъж забрави, че се преструва на прост човечец, и смъмри хората си.

— Ще се влачите с пладнешки разбойници. Ще предизвиквате побоища! Та вие само позорите нашето дело!

При тези думи новодошлите избухнаха в буен смях, а Дю Барта удари силно Анри в ребрата, за да му напомни, че се държи съвсем не както подобава на външния му вид. Затова Анри млъкна и ги остави на мира. Хугенотите раздрънкаха монети в джобовете си, оставиха предварително няколко върху масата и поискаха да им поднесат от кокошките, които достатъчно се бяха въртели на шиша, тъй като кожата им бе станала златистокафява. Те поканиха великодушно господин Дю Барта и смешния дребен дядка да хапнат заедно с тях — после необикновено бързо изгълтаха храната, като същевременно непрекъснато се ослушваха към далечните шумове, които долитаха откъм улицата. Те съвсем нямаха време да обърнат внимание на закачките на девойките. Едва нахранили се, и четиримата — ездачи и пладнешки разбойници — напуснаха кръчмата. Отначало ги чуха да излизат тихо, малко по-късно обаче се разнесе шум от тичащи тежки стъпки.

Дю Барта каза:

— Надявам се, кръчмарю, че няма повече да разправяш наляво и надясно, че хугенотите не плащали.

Отговориха му с мълчание; в това време се чуха приближаващи се маршируващи стъпки, после проблеснаха факли: уличната стража. На вратата се показаха един офицер и един войник:

— Къде са хугенотите?

— Ето ги! — извика кръчмарят, като посочи с пръст дългия мъжага и дребния старец. — Ядат кокошки като хали, а парите им никак не ми се сториха католически.

Рижият, дребосъкът и останалите трима гости заедно с жените потвърдиха думите му, без някой да ги пита. Едва след строгите въпроси на офицерите те признаха, че бяха идвали и други хугеноти. Но парите бяха дали ето тези двамата!

— Те сигурно са нападнали някого и са го обрали: ние веднага си го помислихме! — Тогава стражата подкара и тях.

Дю Барта остави Анри и тръгна напред с офицера. Можеше да се предположи какво му бе съобщил, защото в резултат на този разговор стражата свърна в друга посока. Скоро стигнаха пред една къща, която Анри позна: дворецът Конде, където той трябваше да дойде още в началото, ако не го бе съблазнила и забавила надеждата да преживее едно нощно приключение в този преобразен вид. Тук отдавна вече го очакваха, слуги със запалени фенери изтичаха бързо да го посрещнат и дори знаеха за чудноватия вид на Наварския крал, защото му се поклониха доземи.

Тогава неочаквано и Дю Барта се поклони.

Последният час

Въведоха Анри най-напред в една стая, където той се изми и преоблече, а след това в друга: там го очакваше седнал адмирал Дьо Колини. Адмиралът понечи да се изправи, но Анри беше по-бърз и го накара да остане на мястото си. Бурбонската принцеса също беше в стаята и подви коляно, за да приветствува брат си.

— Тъй като аз съм ваша предана слугиня, господин братко, разрешете ми, моля, да чуя онова, което ще решите заедно с господин адмирала в този последен час!

Тя каза това така многозначително, както на масата „Мисли за нашата майка!“ И сериозността, и тържествеността й трябваше да накарат брата да се опомни напълно. Катерина много добре знаеше кой се въртеше в главата му и че той бе готов заради любовта си да забрави всичко. Тя беше още дете и гласът й прозвуча несигурно: но вече бе казала необходимото. Сега се отдръпна от светлината в един тъмен ъгъл.

Анри каза:

— Господин адмирал, вашето желание да се срещнете тайно с мен съвпада с моето и аз веднага се съгласих.

— Френската кралица не подозира ли? — попита Колини.

— Сигурен съм в това — отвърна Анри, макар че съвсем не беше сигурен.

Колини каза:

— Вие трябва да узнаете онова, което не можехте да знаете досега: нас не ни обичат в Париж. Вашата женитба няма да промени нещата, нас ни мразят, защото мразят вярата ни.

„И може би, защото вие твърде често оставяхте нашите хора да грабят“ — добави Анри на себе си, спомняйки си долнопробната кръчма.

Каква ужасна омраза трябва да се бе натрупала в душите на хората от този народ — не срещу религията, а срещу нейните защитници, щом като един човек от народа можа да грабне от огнището си запалена главня с намерение да убие човек само защото е хугенот!

— Не биваше в никакъв случай да допускаме да се стига дотам! — рече той. — Ние всички сме французи.

Колини отвърна:

— Едните обаче ще си спечелят правото да идат на небето, а другите — мъките на ада. Това е така, както е вярно, че вашата майка, кралицата, живя и умря за тази наша вяра.

Синът на кралица Жана сведе чело. Не можеше нищо да отвърне, след като великият сподвижник на неговата майка използуваше нейното име. Те двамата, този старец и мъртвата кралица, стояха заедно срещу него, те бяха съвременници и еднакво непоколебими в своите убеждения. Затова напоследък бяха защищавали пред френския двор така рязко и непримиримо своите убеждения, та предизвикаха нещастието.

„Но тогава? Тогава вината за убийството на моята мила майка ще падне върху самата нея?! Не, не! Предпочитам причината да са били слабите й бели дробове, и мадам Катерина да не й е поднесла отровата!“

В този миг сестра му премести свещника между него и господин адмирала: нека виждат по-добре лицата си, сега много зависеше от това те двамата да се разберат помежду си. При светлината обаче младият Анри видя пред себе си един старец вместо бога на войната, когото бе познавал досега.

За младия Анри адмирал Дьо Колини бе неуязвим и като издялан от къс руда. Не че той винаги бе побеждавал, не това беше основното; но той бе олицетворение на войната и бе носил маската на най-святата от всички войни — религиозната война, чертите на лицето му бяха някак по-възвишени от човешките, подобни на онези скулптурни фигури, които красят отвън катедралите. С такова впечатление бе живял малкият Анри през годините на детството и юношеството си дори когато си бе позволявал да критикува Колини като пълководец. Всичко това сега бе пометено из един път и вместо монументалната благочестивост и сила, пред него се разкри окончателното поражение на живота, наречено старост. Пред него седеше един човек, който все още се мъчеше да се държи, ала очите му едва светеха, бузите му изглеждаха отпуснати, дори брадата му бе проредяла неравномерно — и само две бръчки, издигащи се от основата на носа до издатините на челото, бяха устояли на физическия упадък. Дали съществуваше още надежда за победа или не, героят беше все така готов да принесе живота си в жертва на бога.

Един непознат стар човек, ала той беше съратник на неговата мила майка и бе тежко засегнат от нейната смърт — всъщност много по-тежко, отколкото собствения й син, чийто живот бе напред и не свършваше заедно с нея.

— Спокойно ли умря тя? — попита смирено той.

— Умря в името на бога, както се надявам да умра и аз. — В тона му прозвуча известна отчужденост. — „Аз — сякаш искаше да каже Колини — скоро ще бъда при нея. Ти, млади момко, оставаш тук, на земята, и се отдалечаваш от нас.“

Анри почувствува това и веднага възрази:

— Господин адмирал, вие не бяхте на едно мнение с моята майка, кралицата. Аз знам това, тя ми го беше писала. Вие напразно сте се опитвали да принудите френския двор да обяви война на Испания. Затова майка ми реши най-напред да ме ожени.

— Но то още не е станало!

— А и вие никак не го желаете!

— Работата отиде твърде надалеч, за да можем да се върнем назад. Едно ние още можем да сторим и затова именно ви помолих да дойдете тук тази нощ. Искам да опитам още веднъж да издам заповед като пълководец, на когото трябва да се подчини и младият принц.

— Слушам ви.

— Настоявайте да ви дадат гаранции — преди сватбата. В името на бога вие трябва да осигурите и себе си, и нашата вяра, преди другите да постигнат всичко, което целят, защото тогава те няма да имат повече нужда от нас. Кога трябва да се отпразнува сватбата ви?

— Още осем дни! — извика Анри и не гледаше вече към стареца. Зад свещите той мислено видя Марго.

Колини каза:

— Това бързане би трябвало да ви направи впечатление. Защото искат да ви отделят от вашите хора. И ще ви накарат да се отречете от вярата си.

— Това не е вярно. Тя не иска такова нещо.

— Кой? Принцесата ли? Тя не играе никаква роля. Но майка й. Чуйте моето предсказание: вие ще станете техен пленник.

— Що за хрумване! Мен ме обичат.

— Както обичат нас, хугенотите.

Анри изведнъж се умълча и Колини можеше да продължи:

— Въпреки че ще ви осигурят всички почести и развлечения, които бихте могли да си пожелаете, вие ще бъдете пленник на тези хора и никога повече няма да можете да действувате по собствена воля. Френският двор ви приема сам и единствено вас, за да изгуби нашата вяра сина на кралица Жана като свой водач.

Това прозвуча ужасно вярно и тайнственото прозрение на стареца развълнува младежа — поне в този миг. Не можеше да се разбере: Какво се криеше зад всичко това? Може би съкровената мъдрост на отживелите времето си старци светеше като светлина, запалена от непознати хора в някой изоставен дом?

— Настоявайте да ви дадат гаранции преди сватбата. Вашата лична охрана трябва да бъде съставена само от ваши хора, половината от стражите на Лувър трябва да бъдат от наши хора и те трябва да ни осигурят опорни пунктове в Париж.

— Много е лесно да се поиска всичко това, господин адмирал, ала е трудно да се получи. Аз бих ви предложил нещо по-добро: без много приказки ние ще устоим една схватка, при която ще пленим краля на Франция, ще обезоръжим войниците му и ще завземем Париж.

— Би било добре, ако вие говорите сериозно — каза Колини сковано, защото това именно беше великото решение, съдбата, която трябваше да проговори чрез устата на младежа. Устата му обаче е разкривена в скрита усмивка и момъкът се подиграва!

— И кръв ли ще се лее? — попита Анри.

— Малко, вместо твърде много — отвърна мрачно съкровената мъдрост, която обаче явно не бе нищо друго освен старчески брътвеж.

Анри вдигна лице към светлината, за да види Колини, че то е безстрашно, а не само насмешливо поради слабост. По това време профилът на лицето му изцяло напомняше профила на гасконските войници — ъгловат, строг, решителен, — само този обикновен войнишки профил, небелязан още от болката и опита. Той каза:

— Аз изобщо не биваше да идвам в Париж или трябваше да дойда като по-силния: такова беше последното желание на моята майка, кралицата. Вие обаче разпуснахте протестантската войска да се разотиде по домовете си, господин адмирал, и наистина трябваше да го сторите; защото може ли човек да отива на собствената си сватба с войнствено настроени войски? И ето ме сега тук! Дори и без оръдия, аз съм по-силният, така както е желала това кралицата, защото аз не се страхувам и се държа достойно пред тукашния двор. Попитайте мадам Катерина и Карл Девети как ги принудих и двамата да ми окажат нужното доверие — или попитайте онзи господин дьо Морвер, който сам дойде да ми целуне ръка!

Така говореше този осемнадесетгодишен гасконски войник и се разгорещи още повече от тъжното мълчание на стария човек пред него.

— Попитайте всички мои връстници дали им е сега до братоубийствени войни в името на религията, или предпочитат да извоюваме дружна победа над Испания. Наша задача ще бъде да обединим тази земя срещу нейния враг: в това отношение ние, младежта, сме единни! — извика той, защото думата „младежта“ беше в случая най-сигурното нападение и неоспоримо преимущество. „Младежта“ — това не бяха предателските лица на приветствената церемония с танцова стъпка в дворцовата градина, нито предизвикателните физиономии на кралската трапеза. Това беше една общност, на чиято страна беше животът и която не допускаше възрастния човек до този живот.

Освен това Анри Наварски, по-късно крал на Франция и на Навара, в миг на просветление предсказа тук нещо, което щеше да стане цел на неговия живот, единствено на неговия, и с присъщата си пламенност той прехвърли сега тази задача върху цялата общност, наречена „младеж“, която въобще не съществуваше. Всъщност младите му приятели в никакъв случай не бяха съгласни с неговата женитба с принцеса Валоа: нито Д’Обинйе, нито Дю Барта или Морне, нито пък конната му дружина, с която бе пристигнал тук, и още по-малко — едноверците му из цялата страна. Той забрави всичко това сега, поемайки възторжената защита на собствената си мисия. Занапред в хода на събитията той щеше безброй много пъти да остава съвсем самичък въпреки многото хора около него, щеше да става жертва на предателства и да изглежда неуверен въпреки душевната си твърдост. Засега той все още не знаеше всичко това и показа на оцелелия от една минала епоха човек дръзкото, но още неясно лице на бъдещето.

Двамата мъже нямаше повече какво да си кажат; тъкмо сега беше мигът сестрата на Анри да излезе напред под светлината.

— Мили братко — започна тя със затрогващия си гласец, който веднага би се разтреперил, ако тя не бе произнесла така натъртено думите си, та дори и високо изречените последни срички, в които звучеше страх. — Мили братко, вие ще станете велик крал и аз ще се поклоня пред вашето ложе!

Това бяха странни думи, ала в тях говореше една вяра, която засрами неговата. В това малко отвесно и издадено от двете страни чело се криеше непоколебимата вяра на майката. И нещо друго имаше още у сестра му: ясното прозрение за неговото бъдещо величие и за държането, което бе предопределено ней — да се поклони пред тържественото му ложе. Засега обаче тя трябваше да му предаде истинската воля на тяхната майка.

— Тя не беше окончателно решила, че вие трябва да се ожените за мадам Маргарита. Не, братко! Защото нашата майка знаеше, че са я отровили.

О! В душата му отново нахлу все същият ужас. Анри се олюля най-напред назад, после се поклони напред и положи чело върху рамото на сестра си.

— Какви бяха нейните думи?

— Тя не каза нищо повече от това, което господин Дьо Ла Рошфуко ви е предал. Аз обаче ви казвам със сигурност, че нашата майка знаеше истината и затова завеща вие или въобще да не идвате тук, или да дойдете като по-силния.

Нямаше съмнение в истинността на нейните думи — след като тя ги бе изрекла така напрегнато и след като те му вдъхнаха такъв ужас.

— Значи, тя искаше същото, което желае и господин адмиралът? — попита покорно той.

— Тя искаше още повече.

Сестрата сякаш израсна, а заедно с нея — и гласът й. Тя отблъсна леко брат си дотолкова, че да положи протегнатите си напред ръце върху раменете му. Впи поглед в неговия и рече:

— Махнете се от Париж, братко мой! Съберете още преди разсъмване всички наши хора от квартирите им и си вървете, дори и ако се наложи да прибегнете до сила! Разпратете конни вестоносци из цялата страна! Кралица Жана! Кралицата е отровена! Народът ще се вдигне, дори избитите войници ще станат отново от бойните полета, братко мой, и чак тогава се отправете към двореца, за да отпразнувате сватбата си! Такава беше волята на нашата майка. Единствено това е нейният завет и заповед.

Като каза това, Катрин го пусна и отстъпи назад като пратеник, който е изпълнил задачата си и млъква. Впрочем задачата й бе струвала неимоверни усилия: тя едва си поемаше дъх. В стаята беше много душно; в същия миг Анри забеляза, че тук става нещо необикновено. Този разговор бе накарал тримата в тази затворена стая да се задъхват от вълнение и да се откъснат от действителността. Господин адмиралът бе застанал зад своя стол с вдигнати нагоре сключени ръце, погледът му също беше отправен нагоре. И той поде единствено за ухото на всевишния думите на познат псалм:

Пръсни ти моите врази,

дигни мъглата, що пълзи

над тия хлебородни ниви!

Пред огън восък се топи,

дигни ръка и укрепи

душата ми пред нечестиви!

Анри отвори един прозорец към нощния мрак. На далечния небосклон блеснаха светкавици и топлият вятър подгони огнените облаци насам. Анри не искаше и да знае, че около него от всички страни се промъкват като дим врагове. Не искаше да призовава бог срещу злото. Той с всички сили се стремеше към приключението, което носеше името Марго: но то се наричаше също така и Лувър; и той призова със същата чувствена страст и съдбата си.

После се извърна назад и каза:

— Аз не искам да вярвам на твоите думи, сестро. Нашата майка не може да е знаела, че е отровена, и тя не може да е желала аз да избягам, за да се върна след това само начело на войските си. Моите уши никога нямаше да чуят подобна повеля, изречена от нейния непоколебим глас!

— Ти се заблуждаваш, братко мой, аз ти говоря самата истина. Ти и аз сме сам-сами от една и съща кръв на този свят и затова всичко, в което аз съм убедена, трябва и ти да го приемеш с цялото си сърце.

Той се противопостави:

— Ако тя действително е казала подобно нещо, изплашена в сетния си час, то нашата героична майка не би го казала още веднъж, ако се върнеше отново сред нас!

— О, да можеше да се върне отново! — възкликна сестра му и се обърна цялата към вратата; а братът каза:

— Ако е истина това, което ти казваш, тя ще дойде!

Застанали един до друг с лице към вратата, и двамата пожелаха с цялото си сърце тя да се отвори и в стаята да влезе незаменимата покойница. Топъл вятър облъхна и двамата откъм гърба, бурята се приближаваше, сини светкавици се сляха една в друга, после небето отново притъмня и тримата усетиха как тръпки разтърсиха телата им. Зад брата и сестрата Колини бе престанал да се моли и стоеше като тях в очакване: и ето вратата се отвори. И тримата видяха завърналата се кралица, самата тя — обгърната от трептящата светлина на далечна факла. Свещите в стаята из един път изгаснаха и тя влезе в стаята в момента, когато се разнесе страшен гръм.

— Кралице моя Жана — каза адмирал Колини и сложи ръка върху гърдите си, сякаш за да поздрави жив човек.

Братът и сестрата пристъпиха заедно крачка напред, дъщерята на завърналата се възкликна радостно, а синът отвори уста, за да извика: Ето ви най-после, мила моя мамо!

Но той не го каза, защото появилата се на вратата дама кимна на свитата си и край нея застанаха група мъже с фенери в ръка. Кралица Жана изведнъж прие образа на принцеса Валоа, мадам Маргарита, Марго.

В първия миг тримата в стаята не повярваха на очите си. Те бяха много по-сигурни, че бе влязла кралица Жана, отколкото тази другата и тя все още можеше да приеме образа на покойната. Ала принцесата не го стори и запази красивото си и гримирано лице на сестрата на Карл Девети и заговори с нейния глас, дълбок и звънтящ като злато:

— Сир — каза тя на Анри Наварски, — търсихме ви в двореца и не ви намерихме. Една от придворните госпожици на майка ми ни разказа невероятната история за някакви мрачни помещения. Стражата на външната порта на двореца пуснала да мине някакъв мъж, който може би отивал преоблечен на лов за приключения. Макар че вашият приятел Дю Барта го следвал по петите, ние все пак се изплашихме да не се случи нещо на този човек в нощния Париж.

Анри я прекъсна:

— Кой се изплаши, Марго?

— Аз — отвърна тя ясно и красиво. — Аз разказах всичко това на моята майка и настоях да ми разреши сама да ви върна обратно под закрилата на моите войници.

— Марго! Не беше ли мадам Катерина, която ви изпрати, за да ме върнете отново в нейна власт?

— Много съм учудена от думите ви — отвърна мадам Маргарита с ясен глас. — От днешния ден, който беше твърде дълъг, вие вече ме познавате, както и аз познавам вас — и тя му подаде ръката си.

Една ръка, каквито най-големите майстори извайват от бял като восък мрамор, закръглена, с добре оформени пръсти, леко извити в края нагоре и с начервени нокти в безупречен овал. Никакъв пръстен, никакво украшение: една гола ръка.

Анри я пое, поднесе я към устните си и тръгна заедно с Марго, без да се извръща назад.

Обобщение

Вие щяхте да направите много по-добре, Анри, ако бяхте поели обратния път, докато още беше време. Това ви го казва вашата сестра, която е голяма умница, макар че и тя няма да бъде такава винаги. Вече е съвсем ясно, че този кралски двор, където владее една лоша фея, няма да се задоволи само с това, че е убил вашата майка, кралицата, но вие ще трябва да заплатите още по-скъпо упорството, което ви накара да останете толкова дълго там, и влечението си към опасностите. От друга страна обаче, този ваш престой в двореца ще ви даде възможност да опознаете най-съмнителните страни на живота, който се разиграва край зейналата пропаст. Всичко това още повече засилва за вас привлекателността на живота, и вашата страст към Марго, която споменът за Жана ви забранява да обичате, получава от това някаква злокобна сила.

IV
Марго

Пред очите на всички върху високата трибуна

Голям празник е днешният понеделник, осемнадесети август: сестрата на краля ще се жени за някакъв принц, дошъл отдалеч, хубав като ясния ден и богат като самия Плутон, защото в родните му планини растяло злато. Той е пристигнал с цели товари злато, конниците от свитата му блестят от злато, конете им — също. Чак там, в неговите земи, принцът дочул, че нашата принцеса е красавица и учена като никоя друга кралска дъщеря. Някакъв прочут астролог му я показал във вълшебното огледало и тя му се усмихнала, заговорила му и виж — той не могъл повече да устои на нейния глас, на нейния поглед и тръгнал на дълъг път.

Оказва се, че не е имало защо да затваряме прозорците и да спускаме кепенците на витрините си миналата седмица, когато принцът пристигна в Париж заедно с безбройната си свита. Така поне щяхме с очите си да видим кое е истина и кое — не. Защото разправят различни неща. Напоследък мнозина се оплакваха, че порядъчни граждани били нападани по улиците, на някои им пребърквали джобовете всевъзможни разбойници, наричащи се хугеноти. От предпазливост ние вече не излизаме по улиците, щом се стъмни, защото знае ли човек какво го очаква? Редът и правото се нарушават и в друго отношение. Днес нашият крал жени сестра си за един чужд господин, който е от еретиците, и дори казват, че бил техен крал. Нима това е разрешено от бога? Нашият свещеник бълва злъч и отрова. Но казват, че сам папата се бил съгласил на тази женитба. Нима това е възможно? Тук нещо не е в ред. Хугенотите сигурно са заплашили и принудили нашия крал и навярно са подправили посланието на пресветия отец. Те са известни хитреци и насилници. От далечни времена, още когато сме били деца, те водят война срещу католиците, грабят и палят из цялата страна, бяха станали заплаха и за самия крал и ето сега изведнъж тази сватба! Това няма да свърши добре! Има лоши предзнаменования!

Тази вечер ще трябва по-здраво да залостим външните си порти. Снощи първенците на града цяла нощ гуляли и танцували в двореца на нашия крал, за да отпразнуват годежа. Казват, че видели Лувър осветен от всички страни като от пламъците на ада. Говори се обаче, че невестата била изчезнала, сякаш отвлечена от дявола. Не бива да се вярва всичко, което се разправя. Може би тя е преспала в епископския дворец, който се намира срещу катедралата, където ще я венчаят днес, и тя ще трябва да присъствува на литургията. Кралският двор щял да покаже някакъв небивал разкош, а булчината рокля на принцесата струвала колкото две големи парижки къщи. Трябва да се види това тържество. Много свят и всички първенци на града вече са наизлезли по улиците. Слънцето грее приятно. Да вървим и ние!

Така разсъждаваха и си говореха помежду си както хората от народа, така и първенците на града, когато след ранния обед се отправиха от всички страни на града към катедралата на Света Богородица. Те разсъждаваха и говореха така не един през друг, а по пътя всеки разказваше всичко, което знаеше, като често сам си противоречеше. Причината бе, че всички бяха обзети от силно любопитство и от предварителна радост за удоволствията и различните преживявания, които ги очакваха този ден — поучителни и страшни, разкош и беди. Тълпата прехвърли обикновеното си безпокойство и страх върху очакваните събития, от които всеки се стараеше да предпази собствения си дом, ала навън, по улиците, и бедни, и богати неволно се поддадоха на предстоящето.

Първото нарушение на закона на тълпата е да поискаш да я спреш. Тя от само себе си се стреми винаги да върви напред, каквото и да се случи. Тя дори не би се замислила да събори построените специално за празненството дървени трибуни на площада пред катедралата. Предвиждайки всякакви неразбории, дворът бе изпратил тук швейцарската си гвардия, която отблъскваше с препречените си алебарди множеството назад към вливащите се в площада улици. Тия чужденци не се трогват нито от молби, нито от ругатни, защото нищо не разбират. Те са едри и набити мъже, а широките им горе и стесняващи се надолу ръкави ги правят да изглеждат още по-едри, докато безцветните им бради се спускат над пъстрите елеци. Походката им е мечешка; който е бърз и ловък, лесно може да ги надхитри. Така мнозина успяват да се промъкнат напред, пълзейки под дръжките на копията им. Веднага след това ги изтикват назад, ала преди това щастливците успяват да видят, разтварят широко очи и после веднага подемат спорове, защото те вече знаят повече от другите, изобщо знаят много и устата им меле непрекъснато.

— Ние от еснафското сдружение на дърводелците, разбира се, първи научихме новината. Ние построихме голямата дървена трибуна пред главния портал на катедралата, върху която нашата принцеса Марго ще бъде тържествено венчана от самия папа с господин Наварския крал пред очите на всички.

— Не папата, а някакъв францискански монах, когото аз познавам, се хвали, че той щял да ги бракосъчетае. Той всичко е предсказал. Ако не ме беше страх да приказвам!

— Че и аз мога да ви разкажа същото. Аз предсказвам, че Наварският крал ще стане рогоносец. Какво? Било забранено да се говори така ли? Тогава вие самите сте рогоносец, попитайте хората наоколо и ще видите.

— Няма да отговоря на обидата ви както заслужавате, защото съм миролюбив човек — но това ще стори ей този господин хугенот, който стои до вас. Гответе се за пердах!

— Добри християни! Вие сами виждате, че и тук, както и в цял Париж, има твърде много еретици. Тях дори ги предпочитат пред нас, стражата ги пуска да минат напред.

— Защото женихът също бил от техните. Това означава, добри християни, че вие ще паднете в ръцете на неверници. Горко ви!

— Добри християни! Чужденците, които нахлуха в Париж като ято скакалци, вече са съсекли, ограбили, обезчестили, изгорили и обесили не един от вас. Предотвратете още по-голямото зло и не допускайте да се отпразнува тази сватба!

— Я гледай, а кои сте вие с тези черни лица? Колкото и да се криете под своите качулки, вие сте испански монаси, дошли да ни подстрекават. Искате сигурно да съборим трибуната, когато нашият крал ще жени сестра си. Впрочем това ще бъде добре дошло за вашия испански Филип! Но къде изчезнахте изведнъж? Аха! Щом ви познахме, веднага се изметохте!

— Въпреки това обаче сам папата ще дойде и ще извърши лично бракосъчетанието: никой не може да ме разубеди в това. Та нали ние, дърводелците, сами издигнахме дървената галерия от епископския дворец до катедралата. Кой друг ще мине по нея, след като дворецът пръсна толкова пари за построяването й?

— Вие, дърводелците, добре печелите днес.

— За жалост, не толкова, колкото търговците на платове. Те облякоха цялата галерия с бял плат, така че нашата хубава работа остана скрита.

— Най-добре от всички сега са кръчмарите.

— Не, шивачите, които трябваше да ушият тържествените одежди за хората от двореца.

— Не, не! На момите им е най-добре, защото тук гъмжи от чужденци.

— С хугенотите ще си разчистим сметките по-късно. Засега те са ни от полза, защото подтикнаха търговията.

— Я се дръпнете там отпред! Разприказвали се важно-важно за работа, та ни пречат да не виждаме церемонията. Ето големците излизат от епископския дворец и стават все повече и повече. Те ще благоволят да минат пред очите ни по цялата дълга дървена галерия. Така е, ще благоволят, то си личи от походката им, макар че сякаш нито един от тях не подозира, че блести като паун на слънце и че цял Париж го наблюдава. Това се казва изисканост, да се правиш, че нищо не забелязваш. Но виж ти! Я гледай! Пристигат и дамите! Пред тях господата изглеждат сиви като пепел. Чак сега разсветва денят. Като си помисли човек, че цялото това чудо е дело на изкусни шивачи, златари и перукиери! Ние, занаятчиите, можем да се гордеем с делата си!

Впрочем навикналите на подобни зрелища зяпачи веднага забелязаха, че щом стигна пред катедралата, шествието наруши реда си. Също като че бяха от простолюдието, някои от знатните гости се втурнаха напред, за да стигнат по-бързо до високата трибуна и да заемат местата за сядане. Някои дори започнаха да се карат и офицерите от френската гвардия трябваше да въдворят ред и спокойствие сред големците на кралството. Най-после порядъкът бе възстановен. Кралят, кардиналът, женихът и невестата, кралицата, принцовете, свитите от дворяни и придворни госпожици, както и свещениците, които съпровождаха кардинала, всички бяха настанени, всеки според сана си, който личеше дори и по цвета на облеклото им.

Върху високата открита трибуна цветът на кралството бе изложен пред очите на народа в този ясен летен ден под напръсканата с пухкави бели облачета небесна синева. Погледите на обитателите на къщите бяха насочени натам в дъга — навсякъде широко отворени прозорци, окичени с прострени надолу килими и отрупани с издокарани жени и мъже. Долу пред стените на къщите и по улиците се всели тишина, хората свалиха шапки, скръстиха ръце и подвиха коляно. Съвсем близо зад трибуната, върху която стояха първенците на кралството, се издигаше като паметник на всички отминали поколения катедралата. Нейните камбани отпращаха нагоре към небето своя звън, който бе възхвала на вечността. При тази тържествена обстановка Бурбонският кардинал бракосъчета Наварския крал и принцеса Валоа.

Когато тържественият акт бе приключен, всички трябваше отново да слязат от трибуната и немалко мечове се замотаха в дългите шлейфове на дамите. Зрителите обаче не можаха да забележат това, тъй като господата веднага потънаха в църквата. Разбира се, там от часове вече се бяха насъбрали собствениците на църковните столове — било благородници, било богати граждани, и от тези познавачи на подобни церемонии съвсем не можеше да се очаква, че ще се оставят благородниците да ги смаят със специално заучените си обноски. Наистина насъбраните в църквата коленичиха, щом Карл Девети се появи на вратата, но в това се заключаваше цялата им страхопочит: инак те имаха пълна възможност да открият всички грешки и недостатъци на преминаващите в тържествено шествие край тях участници в церемонията.

Бурбонският кардинал беше остарял; Карл Девети приличаше на касапин, който си избира с кос поглед кое теле ще намуши с ножа си. Съпругата му, Елизабет Австрийска, беше облечена по-богато дори и от булката. Впрочем тя не можеше да стори нищо повече от това, защото нито умееше да се движи, нито да разговаря — може би приказваше на испански или на немски, но в никакъв случай на френски. Прекалено много наедряла още на двадесет години, при по-интимни случаи нея направо я отпращаха, докато при откритите церемонии я използуваха като украшение, с което Карл мамеше под път и над път. Толкова за Елизабет Австрийска. Впрочем предимно наблюдателните дами можеха да правят подобни констатации. А ние нека преминем към младоженците! Никой не можеше да каже нито дума срещу тях — едно хубаво ведро момче с яки бедра и широки за височината му рамене, защото въпреки високите токове, той едва надвишава красивата Марго — която, разбира се, както винаги, е гримирана и издокарана до съвършенство.

Мъжете веднага си казаха: Виж го ти Навара как се е забързал с нея! Задължителното разстояние между тях двамата и Карл Девети се намалява твърде непочтително. Този провинциалист Анри няма търпение да изчака съдбата си! Освен това той е единственият, който не знае какво го очаква. Ние всички сме съвсем наясно какво представлява неговата прекрасна съпруга. Под най-горния кат на полата си тя има зашити вътрешни джобове, във всеки от които е скрито сърцето на един от убитите й любовници. Умрял от любов, ако предпочитате така. Но тия неща се случват и ако вие не повярвате, следващият ще повярва. От друга страна, защо тя да не се е научила от своята мъдра майка сама да смесва различните питиета? Шт, по-тихо, моля! Мадам Катерина е единствената, която отсъствува от тържеството, но тъкмо тя чува всичко.

А през това време жените си говореха: О, ето го и херцог Гиз! Значи все пак се е върнал навреме за сватбата! Тогава може всичко да започне отначало. Но не! Нима не знаете? Та тя сега се е заплеснала по красивия Ла Мол. Ето го и него. Кой по ред ли й е той? Първата си любов тя е преживяла още на единадесет години. Аз никога не пропускам да напомня това на мъжа си, за да разбере, че има и по-лоши от мен.

Мъжете отново се захванаха за нарушението на задължителната дистанция. Този Навара ще изпревари и краля, и кардинала, от него всичко може да се очаква. Всъщност каква ли сума би могъл да му заеме човек срещу могъщото му кралство? Един чувал с пари, висок колкото него самия! Драги мой, колко сте зъл! Какъв ще бъде този чувал, висок колкото краля? Освен това да не забравяме, че той е протестант.

Придворните дами си шушукаха, застанали пред своите столове: нима бе необходимо за френския двор да прибере този хугенот? Съдете вие сама, мила моя, дали припряността, с която бе организирано всичко, е действително прилична — или поне не буди подозрение. Съгласието на папата пристигна прекалено бързо, след като по-рано винаги се говореше, че негово светейшество забранявал тази сватба. Ако настоявате да знаете, ще ви доверя, че никой не е видял досега със собствените си очи папското послание. Пристигнало е само едно писмо от посланика в Рим — ако то действително е било написано в Рим, а не преди това съчинено под диктовка на мадам Катерина.

Край дамите придворните господа шушукаха: Човек не може да се освободи от мисълта, че зад всичко се крие кралицата-майка. Нейните планове са все още в сянка, но техният смисъл може би ще се разкрие много по-рано, отколкото ние предполагаме — и ще бъде много по-страшен. Карл Девети е поставил начело на своите войски протестанта дьо Ла Ну и му е дал заповед да измъкне крепостта Монс от ръцете на испанците. Дьо Ла Ну ще подбере най-храбрите измежду своите хора и те твърде много ще липсват на адмирала в Париж. Подготвя се нещо неподозирано. Но за всичко това е забранено да се говори. И да се знае за него е забранено. Сватбените тържества трябва да преминат сред най-голям блясък.

По този въпрос и дамите бяха напълно единодушни — ала сега и дамите, и господата от всички представени тук съсловия млъкнаха стъписани, когато забелязаха какво ставаше назад в помещението за църковния хор. Вместо да присъствува на обедната литургия, Наварският крал се оттегли, като остави младата кралица сама и се измъкна през една задна врата, а подир него — и всички протестанти от свитата му. Макар всички да очакваха подобно нещо, то предизвика истински скандал. Всеки много добре знае, че още при първите думи на литургията дяволът подвива опашка и дим да го няма, но нима той не можеше да запази благоприличие и да остане в църквата? Добре че поне успяха да запомнят поотделно всеки, който го последва. На тези предизвикателства скоро ще бъде сложен край.

Мадам Венера

Заобикаляйки катедралата, Анри се върна в епископския дворец. С него бяха излезли само поддръжниците на правата вяра, сред които имаше и такива, които той отдавна не бе виждал, но на този голям ден те всички се бяха събрали около него. Тук бе и старият му възпитател Бовоа, някогашният хитър помощник на Анри в колежа „Навара“, когато момчето трябваше да води борба, за да не го принуждават да ходи на литургия.

— Бовоа — каза Анри шумно поради обзелото го щастие. — Виждате ли колко ни провървя на нас двамата? Ето, вие живеете в една хубава къща в Париж, а аз се ожених за принцесата и никой не ни говори повече за литургии.

Дебелият възрастен човек отвърна:

— Сир, аз поостарях, вече имам нужда от спокойствие и предпочитам да не пътувам много. Така прекарвам последните си дни в една затворена отвсякъде къща, върху чиято външна врата всякакви хора пишат най-неприлични прякори по мой адрес.

Той премига. Искаше му се да припомни на своя някогашен възпитаник много неща, които той бе забравил, опиянен от постигнатата победа, и които съвсем не подхождаха за момента. Мъжете шумно поискаха вино. Анри бе достатъчно опиянен от мисълта за Марго. В такива мигове човек е нетърпелив, мисли си, че времето е спряло, а то лети върху крилата на щастието, старецът Хронос се търкаля върху лекото кълбо на Фортуна.

В четири часа му съобщиха, че церемонията в катедралата е вече към своя край. Младоженецът се върна в църквата, за да вземе жена си. В присъствието на френския крал той целуна своята съпруга: хугенотът от Юга целуна принцеса Валоа. Тази гледка успя за затвори все пак устата на мнозина злонамерени. После всички придворни се върнаха по тържествения подиум обратно в епископския дворец, давайки още веднъж възможност на зрителите от народа и от почетните съсловия да се порадват на обноските на знатните. Обядваха в епископския дворец, а вечерта тържествено продължи в Лувърския дворец, който стана свидетел на безконечно веселие и танци, прекъснати от „шествието на сребърните планини“. През цялата тържествена зала, под блясъка на двадесетте огромни полилеи минаха, придвижвани от невидими сили, десет огромни театрални съоръжения във формата на блестящи планини, върху първата от които седеше сам Карл Девети, почти гол, представящ бог Нептун, тъй като Карл обичаше да се хвали с телосложението си. Следваха го двамата му братя, а по-нататък — други богове и морски чудовища, все преоблечени придворни. Машините трополяха, а лененото платно, с което бяха покрити „планините“, се диплеше на фалти. Не можеше присъствуващите да не се възхитят от приложеното изкуство, още повече че музиканти съпровождаха шествието с красиви френски стихове, написани от най-добрите поети.

Вечерята бе поднесена много късно и когато всички заеха местата си край масите, няколко двойки вече се бяха уговорили да се венчаят и те по примера на Наварския крал, който не обичаше литургиите, ала обожаваше принцесата. Днес красивите придворни госпожици на старата кралица можеха да завоюват колкото хугеноти си искаха. Те не срещнаха никаква трудност с Агрипа д’Обинйе, който, отдаден на пламенните си чувства, обещаваше на всяка от тях каквото му поискаше. Дю Барта остана твърд духом, само плътта му се поддаде на изкушението. Третият приятел на младоженеца, Филип Дю Плеси-Морне, беше мислено другаде. Той бе от онези натури, които, попаднали дори сред някаква оргия, остават настрана и съвършено чисти. Ала тъкмо това довежда хората до крайности: другите — в порока, него самия — в добродетелта. С озарено от гняв сократовско лице той извика, мъчейки се да заглуши оргията:

— Приятели, такива, каквито сме, ние сме готови да заменим сана си с един палячо, който играе ролята на крал в някаква трагедия! Влачи се, облечен в брокат, по сцената, а два часа по-късно трябва да върне дрехата си на вехтошаря заедно с парите за наема. При това ние въобще не помисляме колко дрипи, паразити и болки той крие под бляскавата одежда; колко често, играейки ролята на величие, трябва да се почеше и колко често тук или там го захапва нещо, докато той се перчи, изпълнявайки ролята си!

Бунтовни слова — въпросът беше само кой ги слушаше. Следващият брат и наследник на Карл Девети, когато някой ден кръвта на краля щеше да изтече, самият Анри Анжуйски — потупа весело Филип по рамото.

— Палячото, за когото става дума, е моят брат — пошушна той в ухото му. — Пред мен вие няма нужда да криете мнението си, защото аз напълно го споделям. Аз клоня към вас, протестантите, заради вашата откровеност, предпоставка за която е силната ви вяра в бога.

Мнозина последваха примера на принца от кралска кръв, който се бе сприятелил с невзрачния войник от хугенотската армия: или може би това бе само едно от многото побратимявания тази вечер. Католици и протестанти се прегръщаха братски, като например господин Дьо Леран и капитан Дьо Нансе. Младият Дьо Леви, граф Дьо Леран, бе същински паж сред своите другари — толкова хубав, строен и подвижен беше. Мощният Дьо Нансе го притисна до гърдите си и насмалко не му счупи ребрата от любов; вместо това младежът се изплъзна из ръцете му като сапун и неочаквано захапа ухото на дебелака. Настана кратко смущение, но веднага избухна най-сърдечен смях. Така беше тази нощ.

Нощта имаше лицето на мадам Венера: неколцина скептици като Дю Барта прозряха това веднага. Въпреки всичко обаче дори и те не разбраха, че всичко беше само дело на мадам Катерина. Тя лично бе изпратила своя летящ отряд със специална заповед и сега нейните придворни госпожици вършеха онова; което никой не можеше да постигне — заличаваха различията между двете вери. Бог не ги бе смесвал никога досега: и ето че тази нощ мадам Венера се зае с това по свой начин. Сред всички езически божества на нея в известен смисъл най-малко й са присъщи измамата и коварството и когато тя обещае нещо, веднага го изпълнява. Впрочем в този двор, където животът течеше според желанието на мадам Катерина, любовните обети се осъществяваха начаса. Затова през всичкото време част от гостите се намираха в стаите на придворните госпожици, отдадени безразборно на удоволствието, при отворени врати, и докато новодошлите търсеха място за себе си, ненаситилите се още биваха насърчавани от останалите с викове на ревниво съчувствие. После насладилите се на удоволствието се връщаха отново към танците.

Така от време на време голямата тържествена зала оставаше полупразна и шумният оркестър на високата естрада намираше само глух отклик. В залата бяха останали пиячите, бяха останали философите. Анри също беше тук, нежно приведен над Марго.

Двамата седяха под свод от пъстри знамена — знамената на кралските провинции, знамената на отминали битки и на далечни земи. Те двамата обаче се чувствуваха сами, само той и тя. Анри й каза, че винаги, винаги е обичал само нея. Марго отвърна за себе си и за сърцето си — че и тя чувствува същото. И тя повярва на неговите думи и той на нейните, макар да знаеха, че досега не е било така. Но сега и двамата почувствуваха: вече наистина е така. Той е моят единствен любим. Аз не съм имал никоя друга освен нея, с нея започва животът ми! Той е моята пролет, без него аз скоро щях да остарея.

— Анри! Твоето тяло е така съразмерно, както го изискват предписанията на античността. Кълна се, ти заслужаваш да бъдеш награден за това!

— Марго! Аз ликувам от радост и съм готов да споделя наградата с теб; всякога, когато пожелаеш и докато се наситиш.

— Доказателството за това не търпи никаква отсрочка — отвърнаха му нейният звучен глас и благородното й лице и в същия миг, както беше коленичил, той скочи на крака.

И двамата поеха, пътя, по който бяха минали и другите. Това е пътят на плътта, ала има плът, която може и да се вдъхновява. Щом излязоха от голямата зала, Анри я пое на ръце. Той носеше пред себе си своята Марго; войниците заставаха мирно и удряха с все сила крак о пода. Изпопадали по земята пияни ги сподиряха с поглед.

Осъществяването на страстното му намерение бе затруднено от нейната булчинска рокля; полата й имаше четириъгълна стойка около ханшовете и Марго беше затворена в нея като в кутия. Сега младия любим прояви колкото внимание, толкова и вещина. Без да хваща грубо блестящата й черупка, той я разтвори за един миг.

„Не може и дума да става за сравнение с Гиз — едва има време да си помисли Марго, — макар че той е много по-едър и външно е много повече благородник!“

Черупката вече бе разтворена и перлата се разкри пред него. Вместо да го омайва дълго с прелестта си, Марго заповяда на коленете си да поддадат леко, тя сякаш потъна назад, остави се той да я поеме и да я повали там, където тя желаеше, върху нейното прочуто легло от черна коприна.

„Той обича жените, макар че съвсем не ги познава! Ще го запазя за себе си!“ — успя да си каже накрая Марго, но в същия миг престана да чува и да вижда за сметка на останалите си чувства и сетива.

Австрийският дом

Анри се върна сам в голямата зала. Сега тук имаше много повече хора, защото и кралската двойка се бе върнала. Междувременно Карл Девети бе прикрил голотата си, но за сметка на това се беше напил.

— Ей го човекът на моята дебела Марго пристига! — извика той към Анри.

С държанието си всички показаха, че са в течение на нещата също както френския крал и са очаквали завръщането на щастливия младоженец. Само кралицата не се засмя и както обикновено не прояви никакво раздвижване на ума и чувствата си. Никой не си спомняше да бе чувал гласа й. Елизабет Австрийска седеше изправена и без да се помръдва, на висок подиум на определено място в голямата зала и около нея съвсем естествено се образуваше празно пространство, така че нямаше нужда стражата да отблъсква любопитните. Тя се издигаше в златната си рокля, неподвижна и недосегаема, като свещена статуя и дори лицето й изглеждаше нечовешко поради дълбокия пласт грим. Зад широката й пола стояха скрити от погледите на присъствуващите двама испански свещеници, които обаче можеха да виждат всичко наоколо иззад своето прикритие.

Карл Девети увисна на ръката на своя зет. Каза му на ухото, но съвсем не тихо, нещо непристойно по отношение на собствената си сестра. Анри си помисли отвратен:

„Ако се спъне и падне, ще го оставя на земята! Дали да му сложа крак?“

Но не го стори, а бавно стигна до мястото, накъдето Карл го дърпаше с цялата си тежест: празното пространство около кралицата.

— Виж я къде се е наместила — заекна Карл, — събори я оттам, ако можеш! Дори и да умре, тя пак ще остане изправена сред цялото си злато. Австрийският дом е един постоянен кошмар, а тази жена, при която съм спал, ми се явява дори и нощем насън с образа на Медуза, та кръвта ми се смръзва. Дъщерята на римския император — може ли нормален човек да се ожени за такава жена, Навара? Моят дядо Франсоа Първи е лежал окован във вериги в Мадрид и за да го освободи, негово величество император Карл Пети поискал родния му син като заложник. Те са малтретирали баща ми, а ето сега тормозят и мене чрез дъщерята на император Максимилиан. Те държат под ботуша си цяла Европа. Тяхното злато, тяхната хитрост, техните войски и свещениците им сеят раздори сред моя народ и опустошават страната ми, Навара! — пошепна възбудено Карл Девети. — Отмъсти заради мене! Аз затова ти давам сестра си. Отмъсти за мене и за моето кралство! На мен ми е забранено да го сторя; аз съм само един победен, който дори няма право да се бори, и ще загина в отчаяние. Спомняй си за мен, Навара! И се пази. — Тези думи излязоха като стон и почти неразбираеми от неговата уста, надвесила се над ухото на Анри. — Пази се от моята майка и от моя брат, Анжуйския херцог! Каквото и да ти се случи занапред обаче, недей да виниш мене, Навара, защото аз действувам само от страх. От всички смъртни аз съм изпитвал най-ужасния страх.

Неочаквано от гърлото му излезе някакво свистене: то беше от ужас, защото иззад гърба на кралицата го прободоха два чифта очи — само за миг, сякаш не беше истина. Карл се олюля, залови се за зет си, защото край него нямаше никой друг на това място, където всички наоколо го виждаха. Неговият зет хугенот му се надсмиваше мислено, за да надвие надигащия се в душата му ужас. Карл бе млъкнал и в голямата зала целия му двор замлъкна — всичко това говореше за някакво безспорно враждебно внимание. Анри го почувствува и неговият бърз ум му го потвърди. За всички тия фанатични врагове на неговата вяра беше неприятно да виждат, че техният господар кралят му се доверява. Всъщност неговата женитба ги дразнеше, той никога не се бе съмнявал в това и те не можеха да не изразят недоволството си, пък макар и несъзнателно. Днес в двореца мадам Венера заповядваше всички, каквито и да са, да се смесят помежду си. Въпреки това сега сред гостите настана някакво разместване и блъскане; католиците изтикаха протестантите назад до стените на залата. А те самите се скупчиха край невидимата граница, която ограждаше празното пространство около кралицата, и личеше, че всички са нащрек.

Анри бързо ги обгърна с поглед: само въоръжени мъже — макар и засега повече любопитни, отколкото готови да влязат в бой. Впрочем те нямаше да могат да го заловят лесно: зад тях неговите протестанти вече бяха стегнали редиците си, готови да се хвърлят напред. Що се отнася до придворните госпожици, те се пръснаха като ято врабчета и сега наблюдаваха отдалеко, чуруликайки, защото усещаха наближаващата буря.

Макар и не на себе си, Карл усети празното пространство около себе си и настъпилата задуха го влуди.

— Вино! — изрева той. — Искам да пия заедно с кралицата, докато тя падне пияна. А вие всички ще стоите и ще гледате! Въпреки златото, с което се е натруфила, ще падне тя, а не аз!

А тя, едва ли разбрала думите му, стоеше неподвижна като статуя. Той самия изведнъж натежа, навярно изтощен от собствените си хули, дотолкова, че зетят му хугенот не можеше повече да го удържи и двамата насмалко не паднаха на пода. Някой изтича към тях и успя да подхване Карл в последния миг. Анри срещна неочаквано появилото се лице на оня господин дьо Морвер: то бе разкривено от омраза. В следния миг някой друг изтика придворния — беше херцог Гиз.

— Какво ви прихваща, Морвер? — каза бързо той. — Махайте се веднага, не ви е тук мястото! — И той подкрепи Карл. — Помогни ми, Навара! Тронът ни е поверен, за да го крепим!

— Затова именно ние пристигнахме тук заедно с нашите дворяни от Лотарингия и от Беарн — продължи Анри вместо него със същия приповдигнат тон и веднага се изпъчи като другия млад мъж, който беше строен и рус.

Двамата впиха погледи един в друг над главата на пияния крал, като понякога трябваше да го подхващат по-здраво, когато нозете му съвсем отказваха да го държат.

— Сложете ме да седна до хабсбургската дама! — проплака Карл Девети. — И аз съм един малък светец — и то с по-голямо право от вас двамата. Защото вие и двамата сте смъквали полите на моята дебела Марго. Най-напред ти, но теб тя те изостави. — При тези думи той се отпусна върху Анри Гиз, който го побутна към страната на Анри Наварски. — Теб тя няма да те отблъсне — изхленчи кралят върху гърдите на своя зет. — Тя те обича, аз те обичам, нашата майка, мадам Катерина, те обича много.

— Ето го дяволът! — извика ненадейно той, защото двамата испански свещеници отново го хвърлиха в ужас: междувременно той ги беше забравил. Когато обаче успя добре да различи двете черни фигури и погледите им, той съвсем се изплаши. — Много добре знам какво искате от мен — заекна той към тях, макар че те веднага отново се бяха скрили. — Много добре знам. Всичко ще бъде изпълнено навреме. Но ще стане по ваша воля. Аз си измивам ръцете.

Междувременно той дотолкова бе изтрезнял, че вече можеше да се държи сам на краката си и Лотарингският херцог и Наварският крал го пуснаха. Освободил най-после ръцете си, Анри Навара се огледа. Видя скупчилите се край невидимата граница свои другари съвсем променени, прочете по лицата им не само любопитство, а и напрегнато внимание. Сега католиците застрашително стесниха кръга около него, олюлявайки се леко ту насам, ту натам, защото зад гърбовете им протестантите ги блъскаха, за да си проправят път напред. Неколцина от протестантските водачи се бяха покачили на столове, само Дю Барта даваше разпорежданията си прав, възползувайки се от високия си ръст. Неочаквано всички започнаха да крещят един през друг: никакво височайше присъствие не можеше да ги възпре да нарушат установилото се между тях човешко разбирателство и смесилото им се ускорено дишане предвещаваше разчупването на последните окови. Нямаше съмнение, всеки миг можеше да се пролее кръв.

Тъкмо в решаващия миг двамата испанци свещеници зад гърба на Елизабет Австрийска се раздвижиха. Вмъкнаха се изцяло под стойката на трона й и без хората да разберат как стана това, високият трон заедно с кралицата започна да се оттегля назад. Той се придвижваше с подскачане и на тласъци като подвижна театрална кулиса; и сребърните планини в началото на празненството се бяха движили по същия начин заедно с голия крал и всички останали морски богове. А тронът тъй или иначе се движеше и с един последен тласък благополучно премина задния праг на залата заедно с кралицата от Хабсбургския дом. Тъкмо преди вратата да се затвори зад нея, гостите в залата видяха как спускащият се от трона килим се отмести от двете страни и отдолу с усилие се измъкнаха и се изправиха на крака двамата испански свещеници, изплезили езици от силното напрежение.

Наварският крал избухна в смях — буен смях, за който никой в залата не го упрекна, защото той беше весел и искрен. Неговият смях отхвърли всички лоши помисли и за миг усмири настръхналите за борба мъже. С ненакърнимото си присъствие на духа един дребен мъж, който стоеше далече назад върху един стол, веднага схвана създалото се положение; мнозина го знаеха по име — това беше Агрипа д’Обинйе. Той запя с приятен звънък глас:

— Наварската кралица лее сълзи от нетърпение върху прочутото си ложе от черна коприна. Кой човек знае какво му носи следващият ден? Затова тръгвайте да съпроводим младоженеца!

Думите му бяха посрещнати с шумно одобрение, а той — за по-голяма убедителност — премина към стихотворна реч:

Смъртта не е далеч. Тогава чак отвъд

животът е без смърт, но не без цел и път —

животът е спасен, смъртта е победена.

Ний гоним все успех, а не злочестини.

Кой плувал би напред по бурните вълни,

щом може в пристан тих да чака примирено?

На пръв поглед това нямаше никаква друга връзка с момента, освен комична: затова певецът разсмя всички и с това спечели. Карл Девети обяви високо, че ще съпроводи заедно с целия си двор своя зет Навара до брачното ложе на сестра си. Той хвана за ръка младоженеца. От другата страна на Навара застана Лотарингският херцог; това беше най-любопитната подробност в цялата сцена: бившият любовник съпровождаше новия съпруг до брачното му ложе. Подир тях всички се подредиха в дълго шествие, без разлика на религиозните си убеждения. Мъжете, които до преди миг бяха готови да се вкопчат в бой, сега охотно си дадоха кратка отсрочка и кортежът тръгна. Пътьом към него се присъединяваха придворните госпожици. Откъдето минаваше шествието, от двете страни се разтваряха врати — високопоставените дами смятаха, че не бива да липсват от церемонията. По-възрастните господа, които вече бяха заспали, се събудиха от шума и се присъединиха в нощни одеяния. Дьо Миосен, първият придворен на краля, крачеше достопочтено напред по риза и кожен елек, с голи крака. Стражи с факли в ръце бързаха напред и осветяваха старите каменни коридори, почти никой не знаеше вече къде се намира, шествието на няколко пъти мина по един и същ път и всички пееха:

Ний гоним все успех, а не злочестини.

Кой плувал би напред по бурните вълни,

щом може в пристан тих да чака примирено?

— Пристигнахме! — отсече Карл Девети, но се оказа, че беше спрял пред друга врата.

Цялото шествие пак се проточи из тесните коридори като червей, докато най-после стигнаха вратата. Тук Карл отправи последната си реч към щастливеца.

— Ти си щастлив, Навара, задето една принцеса — първата и най-благородната из цялата християнска земя, е запазила за тебе невинността си, за да ти я дари, очаквала те е предана и вярна и ето сега ти чукаш на нейната врата — и той сам удари с юмрук върху дъбовата врата.

После целуна зет си по двете бузи и от очите му рукнаха сълзи.

Булката не отвори, макар че силната глъчка би я събудила и ако бе заспала. Настана кратко затишие, в което всички се ослушаха, а херцог Гиз се възползува от него, за да каже високо:

— Кълна се в името на всички светци и особено в името на свети Вартоломей! Ако аз стоях пред вратата, тя щеше от само себе си да се отвори, защото ме познава.

Сега всички, на които дори и през ум не им бе минало за това, разбраха, че Гиз беше обиден и ядосан. Ала Наварският крал никак не се затрудни и веднага му отговори.

— Както виждате, вратата стои затворена заради вас, за да не стане някаква грешка.

Гиз от своя страна настоя:

— Заради вас е затворена тя, защото е свикнала да пропуска по-добър от вас.

Карл Девети рече с повелителен тон:

— Всичко по реда си! Сега не се предвижда двубой, а съпружеско ложе.

Това обаче не попречи на двамата кавалери да застанат един срещу друг пред вратата на принцеса Марго в предизвикателна поза с издаден напред крак, с изпъчени гърди и разярено лице. Чак до крайните редици на шествието се възцари мълчание и жените накараха кавалерите си да ги повдигнат, за да могат и те да видят — Навара в бяла коприна, Гиз — в синя, готови да се нахвърлят един срещу друг. Ако принцесата не го бе отхвърлила като свой кандидат, Гиз щеше да има много преимущества; стройната му фигура, опасната гъвкавост и злите светли черти на лицето, които сега бяха толкова по-заплашителни, колкото по-обаятелни биваха друг път. А Навара се справи с положението, просто подражавайки на другия. Макар и по-дребен, той също се превърна в истински голям хищник: умееше да имитира. Същевременно обаче той направи хищника смешен — сякаш случайно, и все пак преднамерено. Изпъна се, изви се, приготви се за скок и дори стана съвсем рус, хората вече мислеха, че виждат развяващите се дълги косми по брадата му, така точно подражаваше той на изискания северен диалект на Лотарингския херцог.

— Аз съм започнал със селски момичета, а сега приемам само принцесата. Принцесата е започнала с Лотарингеца, но вече предявява претенции към Навара.

С по-изискана дързост не можеше да говори дори и Гиз, и неговият съперник го бе изпреварил, отнемайки му възможността сам да открие по великолепен начин двубоя: той предварително бе отстранен от него и изложен на присмеха на хората. Смехът напира да избухне, тук го потискат, там го пускат на воля, когато неочаквано дъбовата врата се отваря и принцесата се появява засмяна. Тя се смее и тутакси целият двор избухва в неудържим смях.

— Кой може в пристан тих да чака примирено? — изграчи Карл Девети нарочно пресипнало.

Буен смях, после принцесата издърпа съпруга си навътре и вратата се затвори зад тях: нов смях.

Белегът

Те се спряха и впиха поглед един в друг, докато навън в коридорите още се чуваше шумната глъчка на отдалечаващите се дворяни. После шествието се проточи по срещуположното крило на двореца, светлината на факлите отскачаше от един прозорец на друг; започна да се развиделява. Народът, който се събуждаше извън стените на двореца, в лодките по реката и в крайбрежните къщурки, не можеше да не си помисли:

„Лувърският дворец отново гори в пламъците на ада. Кой знае какво ни очаква?“

Те се гледаха един друг известно време, после мадам Маргарита описа с изваяната си ръка едно движение отгоре надолу, което означаваше; съблечете се, сир. Тя самата свали нощницата си едва когато стоеше вече на ръба на леглото; познаваше много добре недостатъците на фигурата си и знаеше, че те личаха повече, когато стоеше права, отколкото, ако е легнала. Преди всичко обаче искаше да се запознае спокойно с общия вид и телосложението на този нов за нея мъж. Защото мадам Маргарита беше добра познавачка на хармоничния строеж — бил той на мъжки тела или на латински стихове. Новият й мъж опипваше нервно колосаната си къдрава яка, не можеше да разкопчае празничния си костюм от бяла коприна. Костюмът бе ушит така, че чрез ръкавите с големи буфани да го прави широк в раменете и тесен в кръста. Бедрата му се очертаваха яки и твърди и правеха по-дълги младежки слабите му крака. До известна степен беше възможно това впечатление да се постигне изкуствено: вещата в тези въпроси жена очакваше с известна тревога да види как ще изглежда той в действителност. Но виж ти, той дори бе по-съвършен, отколкото обещаваше облеклото му. Мадам Маргарита направи няколко сравнения и за първи път откри действително осъществени всички изисквания на античността, които тя бе смятала вече почти за легендарни, и до такава степен бе изненадана, че на първо време върху лицето й останаха изписани школуваното любопитство и величественост. Едва когато тя почувствува възбудата, която облада цялото му тяло, кръвта се разбушува и у нея; и не беше вече никаква познавачка, когато се докосна до напрегнатите му силни крайници.

Този път и двамата се оказаха като никога дотогава ненаситни на насладата; това се дължеше на надпреварата на техните две природи, достойни една за друга. Когато след години, погълнат изцяло от страстта по други жени, Анри щеше да отрича, че е обичал някога Марго, той щеше да назовава състоянието си от тази и всички следващи нощи с една дума, която използуват и низшите духом, и слабите натури в желанието си да се похвалят. Ала вместо това той можеше да потвърди, че има случаи в живота, когато плътта се вдъхновява и напряга до смърт. И може би в такива мигове човек наистина е много по-близо до смъртта, отколкото си мислят преливащите от жизнени сили, само че тогава те не се и сещат да осветят всички кътчета на своята природа. „Нас ни очаква смъртта“ — Анри сякаш беше чул съвсем неотдавна тези възвишени слова и те бяха съвпаднали напълно с неговите най-съкровени предчувствия. Тези възвишени слова изплуваха в последния миг в изнурения му от любовна нега мозък.

Последва кратка почивка, защото желанието му за наслада го преследваше дори в съня: още, още! Затова той скоро се събуди и целуна с още затворени очи тялото до себе си, когато се натъкна с устни на някакъв белег. Погледна го веднага, опипа го: той разбираше от белези. Един белег може да е от удар, от куршум, от ухапване със зъби и може да се получи на бойното поле, както и в ложето на страстта. За да се определи произходът му от голямо значение е върху коя част на тялото се намира. Ако войник има белег там, където беше белегът на Марго, то значи този войник е побягнал някога от бой и се е отдалечил в буен галоп с коня си. Не е необходимо да бъде страхливец; дори един крал на Франция и на Навара, на име Анри, известен със своята смелост, сам щеше да получи в бъдеще белег на същото място. В случая обаче се касаеше за една от най-красивите части на тялото на жената, която е моя, само моя — и щом някой вече я е ухапал, значи, тя не е само моя! Затова той я разтърси силно и тъй като тя не откликна веднага, извърна я с лице към себе си и я запита грубо, гледайки право в едва разсънилото се лице:

— Кой те ухапа по задника?

— Никой — отвърна тя и отговорът й гласеше точно така, както той очакваше.

Затова извика яростно:

— Лъжеш!

— Говоря истината — увери го тя, седна и посрещна яда му с най-неподправена невъзмутимост както в гласа, така и в израза на лицето, докато през ума й мина:

„О, горко ми, той твърде рано го забеляза! Само след седмица това нямаше да му направи толкова силно впечатление!“ — така мислеше мадам Маргарита от опит.

— Та там още личат зъбите — настоя той.

— Само прилича на зъби! — отвърна тя и колкото по-неправдоподобен бе отговорът й, толкова по-убедителен бе тонът на гласа й.

— Но това все пак са зъби! Зъбите на Гиз!

Тя го остави да повтаря това колкото искаше. „Най-накрая ще му омръзне и когато му поднесе незабележимо гърдите си и той ги хване в ръце, ще забрави за белега.“

И тя благоволи да повдигне леко пищните си рамене и отвърна:

— Нито е Гиз, нито който и да било друг!

Това го ожесточи още повече.

„Но колко е трудно и почти невъзможно да се браниш срещу някакво несправедливо обвинение! В толкова много отношения той би могъл да ме обвинява с основание, а ето че измисли точно това най-несправедливо! Нима наистина трябва да му разкажа как се отнесоха към мен една заран майка ми и брат ми, кралят, когато ме извикаха при себе си, за да ме принудят да се откажа от Гиз и да приема Навара за съпруг? Как не може да разпознае разкривените стари зъби на мадам Катерина!“

— Кажи ми истината! Кажи ми истината! — изстена той, като я стискаше здраво.

„Какъв ревнивец! А ако му я кажа? На какво ли би бил способен в такъв случай? Нима ще ми повярва, че само заради него, само за да се оженя за него, са ме били и са ме ухапали? Такъв, какъвто е, той няма да повярва: ще ме принуди да му призная, че тогава тъкмо се бях отделила от Гиз. Какво заплетено положение!“

Неочаквано той я пусна и заудря възглавниците. Вместо нея удряше с юмруци покритото й с черна коприна легло, което се славеше с това, че доста сцени се бяха разиграли върху него.

„Всъщност той мисли, че бие мен! — и тя се издърпа към ръба на леглото, готова всеки миг да скочи. — Ей сега ще дойде моят ред. И как бие!“

И Марго го оцени високо и разбра, че обича единствено него. Затова реши окончателно да не му признава нищо, докато той се измъчваше.

— Признай! Признай!

Неочаквано той съвсем промени гласа си.

— Ти никога няма да ми кажеш истината. Та как мога да очаквам това от дъщерята на жената, която даде на моята майка…

Ето я страшната дума, ето я ужасната мисъл! Досега Марго бе лежала и той я бе гледал отгоре надолу. След тази мисъл и изречената дума тя също се изправи и двамата се ослушваха да чуят ехото й и се погледнаха дълбоко изплашени. Нейното следващо движение бе да прикрие голотата си, а той веднага напусна леглото. И докато той припряно обличаше дрехите си, двамата тайно се търсеха с поглед: той, за да разбере коя бе жената, която така долно го бе унизила; тя от своя страна искаше да разбере дали действително го бе изгубила, и се увери:

„Не, той ще се върне отново и ще бъде още по-привързан защото от тази нощ нататък нас ще ни свързва общата вина. Докато той все още я нарича вина, няма да ми се насити. Любими мой Херкулес — помисли си тя на латински. — Как безкрайно те обичам!“

А той вече стоеше облечен в костюма си от бяла коприна и оправяше безкрайно дълго колосаната си къдрава яка, после каза късо по войнишки:

— Още днес ще настигна войските си във Фландрия.

— Искам да ти дам образа на един светец, който да те пази — каза тя и се наведе встрани над едно ковчеже с книги, — неизменните й приятели, когато в стаята й нямаше мъж; извади отвътре една книга, откъсна една страница и му я подаде. Ръката й беше красива, а жестът — делови. Тя много добре чу как той едва сдържано изхлипа и въпреки това не вдигна повече поглед към него — излегна се отново върху леглото и когато той затвори вратата след себе си, Марго вече заспиваше.

„Защото, изнурен от любов — мина й в последния миг преди заспиването през ума, — човек не е много подходящо действуващо лице за трагедия.“

И й се присъни сън.

Предупреждението

Анри бе напуснал твърде рано спалнята. След вчерашната оргия Лувърският дворец все още не се беше окопитил, за да замисли както обикновено новите си злодеяния: поне така се стори на Анри. Той тръгна по коридорите и през залите, прескачайки заспали мъже и жени, които изглеждаха по-скоро вдървени, отколкото заспали. Те бяха попадали там, където ги бе застигнало последното им преживяване — било съвокупление, или наздравица, или дори удар. От един отворен прозорец се виждаха надвесени цъфнали розови клони, а под тях се бяха натъркаляли хора, изпоцапали пъстрото си облекло поради прекалено чревоугодие и сега яркото слънце ги бе огряло. Погледът на самотно бродещия млад човек влизаше и в тайни стаи, забравени вечерта отворени от хората, потърсили тук убежище, за да се отдадат на най-извратени удоволствия. Пред външната стена стояха облегнати заспали стражи, стиснали в ръце алебардите си. Кучета примигваха на слънцето, опитваха се да излаят и отлагаха събуждането си.

Бродещият из двореца Анри се обърка от разнообразните стаи и помещения и гледката, която те представяха. Обширността в новите сгради и затънтените малки помещения в стария дворец го накараха да изгуби посоката, ако все пак бе имал някаква. Над един парапет от ажурен камък дебел мъж бе паднал повален от съня, а високата му бяла шапка бе останала на главата, залепнала за потното му чело: Анри разбра, че се е приближил до кухните. Слугите и прислужниците също бяха лудували до последни сили, ала видът на изнурена плът още повече отвращава, когато се натъкнеш на нея сред отпадъци от храна и мръсни посъди. Облеченият в бяла коприна Навара отстъпи назад, после попадна сред някакви малки полумрачни помещения, целите в паяжини и с обковани с желязо врати, същински затворнически килии: той бе влизал вече в една такава килия в долния край на стария двор.

Спрял се за миг, за да изчака очите му да привикнат с мрака, той чу как някой изшътка: „Шт!“ — и пред него се появи една госпожица. Той я издърпа под слабата светлина, падаща от избитото високо горе до тавана прозорче.

— Не ме извеждайте на светлината! — помоли госпожицата. — Още не съм се гримирала. Кой знае колко съм грозна така!

— А какво правиш тук? Струва ми се, че… да, точно така. Ти си същата. Тогава моят Арманяк те затвори в тъмната килия, защото ти ме шпионираше. Пак ли вършиш същото?

— Аз работя за вас, сир. Защото аз съм ваша слугиня и не желая да бъда вярна и предана никому другиму, освен на моя господар, а това сте вие.

Той извъртя лицето й назад така, че светлинният лъч падна върху него. Беше хубавичка, съвсем млада и свежа госпожица и малко размазаният грим не можеше да я загрози. Той я целуна по устата и веднага се убеди:

„Това същество е мое, иначе нямаше така да се разтрепери от глава до пети. Колко непостоянни са жените и как никога не можеш да предвидиш какво ще сторят! Може би, ако тогава не бях открил тази шпионка и не я бях обезвредил…“

— Значи, сега ти харесвам? Радвам се, защото и аз те намирам много приятна — рече чаровно той.

Истина или не, думите, произнесени от неговите устни, озариха лицето й. А неговото сърце действително се разтвори, както винаги се разтваряше пред жените. И госпожицата преживя своя щастлив миг, защото той действително я ощастливи начаса.

— И какво искаш да направиш за мен? — попита той, без повече да мисли за случилото се, докато тя трябваше най-напред да си поеме спокойно дъх.

— Да дам живота си за вас, сир. Аз ще загубя, това е сигурно. Мадам Катерина ще научи, че съм била тук. На нея също й служат добре.

— А за какво й трябва на нея твоят живот?

— По-тихо! Тя е съвсем наблизо. Изненадах я преди малко, когато се измъкваше от покоите си. Аз лежах на един килим и се преструвах, че спя. Бях самичка, наистина бях самичка — увери го тя. — Бях намерила стаята си пълна с непознати хора. А тя се промъква край мен, отваря тихо вратата на своя син Анжуйския херцог и го взе със себе си. Другия си син, краля, не взе. Вървейки през коридора, подраска и на други врати и неколцина мъже я последваха един подир друг, а аз вървях след всички. О, небе, това бе игра на криеница с цената на живота! — Зъбите й така затракаха, че той чу.

— Вие ще видите всичко, сир.

После тя го хвана за ръката и го въведе в едно помещение, където цареше пълен мрак.

„Хей, госпожице! А може би ти си любовница на някой мой враг, който ме дебне тук? Но не. Истината е, че Арманяк я бе затворил именно в това помещение и тя познава тук всяко ъгълче. Но какво е това, госпожице? Тя опипва нещо нагоре. Аха! Пречки на стълба — нима ще трябва да се изкача по нея? Госпожице, дръж здраво стълбата да не се хлъзне! Изкачвам се все по-нагоре и по-нагоре, но ето че започвам да съзирам слаб лъч светлина. Мога да се промъкна в сводестата галерия под тавана и да се просна по очи върху някаква издатина, която през един тесен отвор стига чак до стената от другата страна на съседното помещение. Дори дете не би могло да се промъкне оттук. Но ето аз виждам някаква стая — или поне нещо като стая. Мадам Катерина не е свикнала на такива стаи, но седи там. Столът й с висока облегалка е поставен до отсрещната стена, светлината пада върху нея отгоре и я прави да изглежда бледа. Или може би нещо друго придава на лицето й този оловен цвят? Тя е облечена както винаги във вдовишката си рокля, а мъжете около нея току-що са излезли от леглата си. Ето ги двамата Гиз, ето го и Анжуйския херцог.“

— Госпожице! Познавате ли някой си господин дьо Морвер?

Но това не може да е той, какво би правил той тук?

— Тихо сега, кралицата говори.

„Ех, заседанието се води съвсем ниско долу и думите се губят като в планинска урва. Предполагам, че тя готви нещо срещу своя син, краля, защото за какво иначе би се промъкнала тук тайно без него? Той преговаря с Англия, и с протестантските князе. Нарича Колини свой баща. Тя мрази Карл. Истински неин син е този Анжу, достатъчно е да го погледне човек: дори само обезобразените му уши. Устните му са дебели и всичко по него е черно, както и духовете, които витаят около него. Не го свърта на едно място, той няма търпение да изчака онова, което трябва да се случи. А сега да сложа пръста на устата си. Мълчи, мила! Любимецът също не липсва.“

— Госпожице, познаваш ли някакъв любимец, който прилича на учител по танци? Не се ли нарича той Дю Га?

„Тя не отговаря и ние действително трябва да бъдем внимателни. Тук кроят да отнемат някому живота. Ако не става дума за Карл, тогава говорят за мен. Но нека посмеят: Париж е пълен с хугеноти! Там долу в мазето са се сврели нашите врагове, коват планове за убийства и изглеждат съвсем бледи, особено Лотарингският кардинал. Дръпни по-ниско периферията над челото си, за да не се виждат петната по лицето ти, стар пръч такъв! Кой го знае какво е вършил тази нощ! Той се отдалечава в ъгъла заедно с Гиз и двамата се договарят нещо. Красавец е този Гиз. И е висок точно толкова, колкото е необходимо, за да го просне човек на земята. Гиз, драги ми Гиз, нима ти забравяш, че следващият принц от княжеска кръв, след като измрат тримата Валоа, на които кръвта изтича, съм аз, а не ти, и че аз съм женен за сестрата на краля?

Но ето че той започва да се гневи шумно, едва могат да го спрат, най-после думите му вече могат да се чуят. Онзи трябвало да бъде убит на двора. Кой? Карл ли? Или може би аз? Невъзможно е да става дума за господин адмирала: той отива да се присъедини към войските, тръгнали за Фландрия. Очите на Анжу блясват жадно: значи, става дума за Карл, омразния му брат. Не, мадам Катерина не желае такова нещо, тя заповядва да мълчат, все й се струва, че е рано още да умре този й син. Тя шепне: всички се накланят към нея, особено този там — как ли се казва всъщност, онзи, комуто очите са съвсем събрани едно до друго и аз се питах преди малко какво ли прави той тук. Та това е безумие, те не могат да предприемат нищо подобно! Ала Гиз го издърпва настрана — аха, сещам се: това е оня господин Дьо Морвер.

Но какво става, Д’Анжу изпада в криза, дали често му се случва? Той не желае повече да чака смъртта на човека, който превръща собствения му брат в негов най-зъл враг. Кого има той предвид? Дали не е все пак Колини? Но това са по-скоро празни приказки, защото на Д’Анжу няма да му стигнат силите да изпълни това, което те сега уговарят. Впрочем, госпожа майка му е недоволна и иска да приключи заседанието. Време е вече и за мене — Гиз напуска стаята, той сигурно трябва да излезе напред, за да осигури безопасното завръщане на останалите по стаите им. Интересно ще бъде, ако се срещнем сега двамата! Бързо да сляза от стълбата!“

— Госпожице? Къде си се скрила, госпожице?

„Оставила ме е сам, ще трябва самичък да се измъкна оттук.“

И той бързо тръгна опипом през помещенията за слугите, където те тъкмо се събуждаха и го проследяваха с тъпи погледи; вратата, от която излезе в стария двор, бе тъкмо в противоположна посока на мястото, където излизаше прочутата малка стълбичка за любимците и съзаклятниците на кралицата, имащи достъп до нейните покои. В същия миг от другата страна се появи Гиз. Анри бързо изскочи напред и застана на първото стъпало: тук го видя и Лотарингският херцог.

— Откъде идваш толкова рано, Навара?

— Нима е рано, Гиз? Ами ето на, както виждаш, моята многоуважаема тъща ме приема по всяко време на денонощието.

— Нима си бил при мадам Катерина? Горе?

— Че къде другаде?

Анри изпъчи гърди, играейки ролята на човек, който се хвали с оказана му чест, с която въобще не са го удостоили. Това постави едрия Лотарингски херцог в положението на прекрасно превъзходство. Ето го, той тъкмо идва от едно тайно съвещание със самата кралица и се натъква на един суетен жалък лъжец, който се хвали, че в същото това време е бил приет от нея. С просветнало русо лице Гиз подпря ръка върху издадения си напред хълбок и каза:

— В такъв случай ти сам си го чул от нея; въпреки това аз ще повторя още веднъж изрично: победата е твоя, Навара. Френският двор взе решение да обяви война на Испания, защото твоят адмирал пише именно така в своето послание: Французите имат нужда от външна война, която да бъде справедлива, но същевременно да не отнеме никакви жертви и да донесе печалби. В противен случай французите сами ще се грабят и плячкосват помежду си. Той добре ни познава, твоят герой и учител.

— Това послание е съчинено от Морне, който винаги стига до крайност в мислите си.

— А ние трябва да знаем точно това. Такова е вашето настроение, Навара.

— А вашето?

— Ние само се браним. Вие, протестантите, сте намислили да ни подложите на страшно клане: така поне личи от думите на вашия Колини или на този Морне. За наше благо ние избираме войната, срещу крал Филип — заедно с вас. Довиждане във Фландрия — или никога!

Високият блондин само се престори, че си тръгва. Защото веднага се извърна с цялото си тяло назад.

— Навара! Играй честна игра — както правя аз! Вярно е, че аз бях събрал войски в Париж, когато ти пристигаше с дворяните си насам.

— И те съвсем не са всичките ми дворяни. — По-дребният Анри посрещна погледа на другия в една линия, защото стоеше на стълбата.

— Моите хора днес тръгват за Фландрия. Действувай като мене, Навара!

— Аз играя твоята игра поради естествено предразположение и по навик. Спомняш ли си още ученическите ни години, Анри Гиз?

— Ти предлагаше на какво да играем, Анри Навара. Убивахме Цезар. Това ни довеждаше до изстъпление.

— Само тебе и Анжу. Вие искахте наистина да ме убиете. Това са спомени, които не се забравят за цял живот, приятелю мой.

— Единствено свързаното в ранна възраст приятелство не умира преди нас самите. Аз не се срамувам от пролетите сълзи — отвърна Гиз с благороден вид и пусна или се опита да пусне една сълза.

„Аз бих го сторил по-добре“ — каза си стоящият на стълбата Анри.

Всъщност Навара изпитваше повече срам, отколкото удовлетворение. Гиз беше негов смъртен враг, за което беше достатъчно дори само това, че не бе получил принцесата за жена. А ето че и двамата говореха с разчувствувано потрепващи гласове, макар че и двамата знаеха, че се лъжат в очите. Поне да не бяха карали заедно детството си! Срам — от какво? От срам пред живота, такъв, какъвто той е, по-дребният, който стоеше на стълбата, се наведе леко напред, при което изпусна от погледа си стоящия насреща му. В момента, в който той се наведе, нещо изшумоля до гърдите му, но той не можа веднага да разбере какво беше то — и посегна бързо с ръка. Движението му още не бе завършено, когато той чу едно рязко „стой!“ Вдигна поглед и видя пред себе си един съвсем променен човек със зверски зло лице, в което нямаше и следа от разкрасените спомени от детинството им: Анри видя пред себе си голата действителност и в стиснатата й десница — изваден кинжал.

Тогава Анри Наварски се разсмя високо, сякаш най-страшните открития обикновено биват най-веселите.

— Аз също бих могъл да плача, и то по-искрено, отколкото ти се опита преди малко.

— Оставям те да живееш само защото си смел.

— А може би и защото зле би си изпатил, ако не го сториш!

Докато казваше това, Анри хвърли бърз поглед встрани. Из един път като див звяр Гиз се извърна назад: пред него стоеше хугенот с извадена от ножницата шпага.

— Моят повелител и господар говори самата истина — каза изтърканият кожен елек и загрубялото войнишко лице с остра брадичка. — Достатъчно беше господин Лотарингският херцог да вдигне само ръка: преди той да улучеше моя крал, един гасконски благородник на име Д’Арманяк щеше да има честта да разсече на две господин херцога.

Този звънък южняшки глас пръв наруши тази заран глухата тишина на двора, наричан „Лувърският кладенец“. Откъм сводестата външна порта, която водеше към моста, изтичаха стражи. Вратите наоколо също се разтвориха и отсам наизлязоха хора. Преди още някой да разбере какво става тук, Гиз бе изчезнал. Д’Арманяк, който отдавна вече бе прибрал шпагата си в ножницата, попита насъбраните какво впрочем се е случило.

— Двамата търговци отсреща са се хванали за косите заради данъците, който трябва да платят на хазната. — Така обясни той високо на своя господар, комуто тихичко пошушна: — Да се махаме веднага оттук! — защото благородникът-слуга умееше еднакво добре да се хвали шумно и да надхитря опасността, според както налагаше случаят.

Той знаеше един малко известен път, по който преведе незабелязано господаря си в стаята му.

— Жалко за красивия ви бял сватбен костюм, сир! Целият е потънал в прах и е полепнал с паяжини! Един камердинер веднага вижда това. Един херцог не го забелязва, иначе много по-рано щеше да се усъмни, може би твърде рано, преди още аз да бях пристигнал край вас.

— Нима ти ме пазиш?

— Като дойка. Внимавайте да не се спънете!

Тъкмо на това място коридорът изведнъж завиваше и на пода пред тях лежеше напреко някаква купчина, почти колкото човешки бой. Странното бе, че зеблото, което бе хвърлено върху нея, бе оставило непокрити чифт крака в малки обувки. Значи, тази купчина все пак беше човек. Колко малки изглеждат тези крачка, ако… господар и слуга се спогледаха. Погледът на слугата предупреждаваше да внимават. Въпреки това господарят повдигна зеблото на мястото, където очакваше да види някое непознато лице. Мъртъвците винаги са ни чужди и човек всякога се стряска, като ги види. Той се отдръпна назад и извика прегракнало. Слугата направо му запуши устата с ръка.

— Тихо, сир! Да влезем веднага вътре, преди да са ни изненадали тук!

И той дръпна господаря си настрани, отвори рязко една врата и я затвори тихо зад гърба им.

— А сега викайте, колкото искате! Знам много добре, че отвън не се чува. Това е едно гнусно престъпление, каквито са всички тук — заяви протестантът напълно убеден. И тъй като господарят му не започна да вика, а стоеше като вкаменен, той продължи: — Ние не бихме направили такова нещо. Такава хубава госпожица и толкова мила, готова да върши само добро! Аз познавам един пастор, който тайно я посвещаваше в нашата религия. Тя вече беше готова да приеме нашата вяра.

— Знаеш ли как се казваше тя?

— Не. Може би Катрин, може би Фльорет. Една нещастна придворна госпожица, както аз съм нещастен благородник.

„Дори не научих името й и не бива да питам за него. Плачи вътрешно, ярост и мъко моя, защото не бива да се излееш навън! Тя умря заради мен, умря от любов. Какво обещах аз тази сутрин на кралицата на Навара, моята жена? Да настигна войските си във Фландрия; а ето че вече бях забравил за това!“

Високо той каза:

— Още днес ще потеглим за Фландрия!

— Това вече е мъжка дума, сир. По време на бой човек може да напада, може и да избяга. А тук не може. Тук неочаквано виждате пред краката си парче зебло и трябва да го прескочите и да мълчите.

Арманяк говори още много, докато подготвяше дървения чебър, в който Анри щеше да се изкъпе. Когато Анри започна да се съблича, някакъв свитък хартия падна на земята. Той именно бе изшумолил на двора. Марго му го беше дала: образът на някакъв светец-закрилник, да го видим кой е.

Листът се оказа откъсната от анатомически атлас страница, на която се виждаше разрязано на две човешко тяло. На полето отстрани всеки орган бе отбелязан с латинското си наименование с почерка на учената принцеса и също така от нея бе нарисуван един малък кинжал — с насочено към разрязаното тяло острие, — точно към съответното място, назовано с латинското му име.

Значи, така мислеше принцеса Валоа и това беше нейното предупреждение!

„Ако предварително го бях знаел, какво от това? Щях ли пръв да извадя нож, преди да го стори Гиз?“

— Не! — рече Анри гласно.

Слугата вдигна учуден поглед към него.

Сънят

На Марго се присъни сън.

В съня си тя беше самата мадам Венера и пазеше като мраморна статуя един лабиринт от високи храсти, които хвърляха хладна сянка върху белия й гръб: тя много добре усещаше това. Защото камъкът бе надарен с чувства и в него живееше съзнание. Тя знаеше, че зад нея, вдясно и вляво на беседката, стояха двама воини, които искаха да се убият един друг заради нея, макар че нито един от двамата не бе вдигнал голия си меч нито на цол. Защото и двамата бяха статуи като нея, затворени в твърда обвивка и приковани за пиедестал като нея. Същевременно една нейна мисъл бе достатъчна, за да падне единият от двамата и да се разбие на парчета.

Тя гледаше с празните си очи към заобикалящия я пейзаж, където всичко — и сребреещата река, и огрените от слънцето брегове, и дворците, и статуите гледаха само към мадам Венера. Вместо хора, пак статуи бяха разпръснати навред и разговаряха помежду си, без да издадат нито звук.

„От теб зависи какво трябва да се случи. Реши, преди да е настъпила нощта. Все още от висините върху теб пада светлината на божественото слънце, затопля гладките ти бедра и прониква в тялото ти, та дори сърцето ти започва да бие. С настъпването на нощта и изстиването на въздуха и ти самата ще изгубиш топлината и силата си. От мрака ще оживеят злите сили и ще извършат онова чудовищно деяние, което ти не желаеш да стане. Ти беше винаги само суетна и равнодушна, мадам Венера, защото твоето чувство е вяло, а съзнанието ти съвсем слабо. Реши се! Реши се!“ — викаха едновременно всички статуи и вече не беззвучно, а чирикайки като птици, да, с пронизителните звуци, издавани от дребните птици „от островите“. Докато всичко из един път заглъхна и в съзнанието се всели някаква празнота.

В тази пълна и завладяла цялата вселена тишина изведнъж се извиси някакъв нечуван досега глас, мощен и отекващ поради безбрежността на пространството. Сънуващата Марго трябваше да събере всичките си сили и да напрегне мисълта си повече, отколкото когато биваше будна: и тя най-после прозря напълно случилото се. Видя някаква лоджия по средата на един голям дворец и в нея стоеше бог. Той чакаше и отначало мълчеше, за да й даде възможност да си поеме дъх и да не умре от ужас, като го види. Той имаше фигура на статуя, дрехата му се спускаше на равни дипли, както у древните, и въпреки излезлия, силен вятър не се поклащаше.

Лоджията се намираше на фасадата на Лувърския дворец, където дотогава тя не бе забелязала нищо подобно. Същевременно видът на познатата сграда напълно се покриваше с първообраза на двореца, който ние цял живот носим в съзнанието си като някакво тайнствено видение; припомняме си го като спомен от най-ранното ни, най-хубаво пътешествие, който никога вече няма да видим и впрочем никъде няма да го открием отново. Сега обаче дворецът стоеше пред нея, облян в светлина с непреходната си прелест и сред красотата на творбите на големите майстори. И се наричаше Синай. Такова беше името му. По средата му се издигаше каменен бог, среден на ръст.

„Ала когато той повдига клепките си, аз цялата блажено потръпвам и ми се иска да извикам: «Да, господи!» — преди още да съм чула дори волята му. Защото аз и без това знам каква е тя. Да не убивам. Сега късата му къдрава съвсем черна брада се раздвижва. Устните му се наливат с кръв, стават тъмночервени и той ме вика с тях. — Принцесо Валоа! — вика бог. Аз се разтрепервам цялата, не мога да кажа нищо от ужас, задето съм си позволила да сънувам, че съм мадам Венера. То беше само някаква празна измама. Ето това сега е истината, святата истина. — Мадам Маргарита! — зове ме бог. — Да, господи!“

Така му бе отвърнала тя. Но не с обичайния си дълбок звучен глас: той се бе прехвърлил върху бог, който говореше с нейния собствен мощен глас. Тя самата едва мълвеше пред него. Но бог я чу и прие думите й. Заговори й така, че тя да го разбере точно, заговори й на гръцки. Да, той й каза на гръцки: „Не убивай!“

Спасението

В същия миг тя се събуди, облече се веднага и без да се бави, се запъти към своята майка. Наварската кралица взе и стража със себе си, та ако стане нужда — да се наложи да я пуснат при кралицата. Ала я пуснаха да мине безпрепятствено и тя веднага разбра защо. Брат й Карл Девети беше при мадам Катерина и беше обзет от силен гняв. Той кълнеше и ругаеше, че единствено той бил кралят и само той щял да заповядва, а не някакви съзаклятници, които се събирали в тайни подземия.

Виковете му раздразниха мадам Катерина, която тъкмо размишляваше. Освен това тя се страхуваше за сигурността си: единствено дъщеря й беше в състояние да прочете това по безизразното й лице. Майката поздрави благосклонно милото момиче и му посочи обичайното му столче. Каквато и да бе сега Марго, за майката тя си оставаше милата дъщеричка и предпочиташе да седи близо до полите на майка си и там, заровила и двете си ръце в косите, да чете големи, облечени в кожа томове, които тя трупаше по няколко върху коленете си. По навик тя взе книгите от масата и започна да ги прелиства, ала очите й шареха над тях и се местеха от единия към другия.

Междувременно Карл Девети се засегна от неприятния факт, че несвързаните му викове не направиха никакво впечатление на старата жена, която го гледаше безучастно. Затова той реши да стане по-страшен и по-точен. Протегна врат напред, червеникавите му мустаци увиснаха надолу и той разклати ръце, но всъщност ги бе стиснал в юмруци. Изпод око се мъчеше да разбере дали майка му щеше да избухне.

— Добре ли спа, майко?

— Твоето празненство премина доста шумно, сине мой.

— Но това не ти попречи да станеш рано, а заедно с тебе и неколцина други, особено брат Д’Анжу. Аз съм осведомен за всичко. Вашите планове са насочени срещу мен — те са противодържавни, защото иначе вие нямаше да се съвещавате в едно помещение, в което човек гледа отгоре надолу като в подземния свят.

— То само изглежда така, сине мой, когато човек го гледа, покачен на стълба.

— Ти не отричаш, майко, и това е добре; защото лицето, което ви е видяло, е готово да повтори още веднъж всичко в твое присъствие.

— Едва ли.

За сина този отговор гласеше: „Ти си глупак.“ А дъщерята разбра: лицето вече не е живо. За миг Марго се надвеси над книгата, докато Карл бе обзет от пристъп на ярост. Разкрещя се, че щял да заповяда да арестуват брат му Д’Анжу. Родната му майка искала да го лиши от живот и да издигне на престола другия.

— Аз обаче ще извикам моите протестанти на помощ! Аз единствен ще управлявам страната заедно с господин адмирала Колини! — извика той по момчешки и сам се ужаси от дързостта си.

Въздействието от думите му съвпадна с най-лошите му опасения: майка му се разплака. Мадам Катерина обичаше да степенува нещата. Най-напред тя размаха късите си ръце около себе си. После едрото й лице с увиснали бузи бавно се превърна в невинната физиономия на малко отчаяно момиченце. След това тя го прикри с късите си пръстчета и загледа през тях скритом, като скимтеше. Скимтенето й все повече се усилваше, без да потече и най-малката сълза през пръстчетата й. Мадам Катерина можеше да се преструва най-убедително, но не и че пролива сълзи. Карл забеляза само онова, което й се удаде. Марго видя останалото.

Хлипайки, старата жена каза с мъка:

— Разрешете ми, сир, да се оттегля в своята родина! Отдавна вече треперя за живота си. Вие обличате с доверие моите заклети врагове.

Тези думи трябваше да го стреснат, както тя се надяваше, и той действително се изплаши. Та той искал само да разбере какво решение са взели те тази сутрин — измърмори Карл безпомощно.

— Да се борим за благото на вашето кралство! — отвърна тя; каза го със съвсем сух глас и със същия непроницаем израз на лицето, както преди.

Човек можеше да се усъмни, че само преди миг тя бе разиграла сцената с плача. Думите й прозвучаха укоризнено.

— И това трябваше да бъде решено без вас. Защото то изисква действия, велики действия, достойни за велик владетел. А те не са ти по силите, бедни мой синко — допълни тя с упрек, като рязък обрат след разиграната комедия на смирение.

Мадам Катерина седеше пред него, облечена в една висша власт, и сякаш никога преди това не се бе молила той да й разреши да се оттегли във Флоренция — откъдето впрочем някога я бяха изгонили.

Карл сведе поглед към краката си, докато в главата му всевъзможни мисли се объркаха, завъртяха и кръстосаха всички намеци на майка му от минали дни, когато положението съвсем не бе така напрегнато като сега; тогава той не се бе противил на нейните кървави замисли и ги приемаше като някакъв ужасен кошмар. Дори майка му самата се бе отдавала първоначално, сякаш напрегнато надвесваше духа си над някакви бездни. Въпреки това Карл много добре си спомняше имената Амори и Линйерол, двете жертви на неговия страх — при много по-малка от днешната опасност. Междувременно, за да докаже самостоятелността си, той бе влязъл във връзка и се бе сближил с хугенота Колини, бе го нарекъл свой баща и бе следвал във всичко съветите му. Така стигна до прага на войната с Испания. Австрийският дом сключи по-тясно около него и неговата изоставена страна дългите си пипала; в същото време същият този Австрийски дом владееше целия Юг, че и централната част на Стария свят; той се разпореждаше с Новия свят и с неговото злато, господствуваше над църквата и чрез нея над всички народи, и над неговия също; той се бе наместил дори в собствения му дворец, в леглото му, в лицето на ерцхерцогинята, замръзнала сред злато и власт така, че нищо не можеше да я събори.

„И сега? — мислеше отчаян Карл Девети, докато гледаше краката си. — Те разрешават всички въпроси само чрез убийства, всички мислят само кого да убият, но херцозите Гиз, пък и моята майка искат да убиват французи, искат да изтребят собствените ми поданици. Докато господин адмиралът иска да убива испанци: за мен това е много по-добре. Наистина, ако той, се върне победител, аз ще трябва да се страхувам и от него, защото той ще бъде по-силният. Досега родът Гиз е по-силен и от него, и от мене. Моята майка държи херцозите от рода Гиз да нападнат най-напред поддръжниците на протестантската вяра. А през това време аз трябва да стоя тихо и мирно в Лувър и да изчаквам. След това моите пресни войски ще се нахвърлят върху онези, които оцелеят, и ще изпратят предводителите им още топли на онзи свят.“

И Карл вдигна поглед, за да разбере какво ще последва. Кралицата-майка му кимна насърчително. Тя твърде често го бе поучавала и той я разбираше — до една определена граница, а оттам нататък — не. Там тя ставаше загадъчна, а той — слаб. Може би той би могъл да я прозре: да прозре първата, решаващата точка от нейния план, ако не го бе възпряло нещо, една задръжка на мисълта му.

„Тази заран в избата — разбра сега Карл — те са взели най-гнусното решение. Аз не съм бил там и те няма да ми го кажат. Но то ме кара да треперя от студ и ми свива стомаха; кой ще ми помогне?“

И едва помисли това, сестра му излезе напред и нападна.

— Аз забранявам да се върши убийство! — каза тя с пълен глас.

За известно време мадам Катерина остана с отворена уста. Какво й бе станало на малката?

— Ти? Забраняваш? — попита мадам Катерина, натъртвайки поотделно на думите.

Карл също изрече изненадан само една дума:

— Ти?

— Аз! — потвърди Марго непоколебимо. — А чрез моята уста — друг. — Другият беше бог, мраморната статуя с червените устни.

„Навара вече ме заплашва! — помисли си мадам Катерина. — Затова ще трябва да действувам веднага!“

— Кой би могъл да забрани нещо на френския крал? — попита тя изумена.

Принцесата не отговори нищо, само лицето й доби капризно изражение.

Карл попита:

— Аз също бих желал да знам кой заповядва тук?

Въпросът му беше неразумен, съвсем не в негова полза; но любопитството му надделя. Та нали и майка му си мислеше, че не е чула добре. Виж го ти, доброто момиченце! Седи над книгите или се въргаля с момчетии. Те вече бяха имали неприятности с нея заради Гиз. Нима тя пак има нужда от един хубав пердах?

— Няма ли да обясниш — на първо време мадам Катерина беше все още отстъпчива — как да разбираме думите ти?

— Ти много добре ме разбираш. Никакви убийства!

— Че кой говори за убийства? Двете религиозни групи — за жалост, ние всеки ден научаваме, че те се нападат взаимно, католиците на твоя Гиз и хугенотите на твоя Навара. Жал ми е за тебе, дъщеричке, защото ти сигурно си се убедила вече, че всеки от тях има своите преимущества. Кажи само как ние да сложим край!

И на това ужасно добродушие Марго отново противопостави получената от нея по време на съня й заповед: Никакви убийства! Тя стоеше с широко отворени очи и гледаше през бледата си майка в лицето на бога — устните му се наляха с тъмночервена кръв.

— Ние не бива да убиваме никого: тогава и двете враждуващи партии няма да се нападат. Защото за всичко ние даваме тон.

— Ние — повтори мадам Катерина, ала този път възбудено и почувствува, че я облива топлина.

Тази учена хлапачка, която мърсеше толкова много спално бельо, бе внимавала много повече, отколкото можеше да се предполага, докато бе висяла край полите на майка си. Сега тя твърде добре го доказа сама.

— Аз не съм глупава, майко. Аз чувам някои думи, които ще трябва да добият истинския си смисъл едва по-късно. На моя брат, краля, вие говорите думи, които той сам още не разбира. Аз обаче се научих да ги разбирам: аз разбирам езика на птиците — добави тя като по внушение от бога.

А всъщност само си припомни безбройните статуи от последния си сън, които съвсем ясно й бяха говорили, макар че само цвърчаха като най-дребните птици „от островите“.

— Какво ще кажеш, сине мой? Не е ли добре да се опитаме да дадем още веднъж един малък урок, който така добре подействува по-рано на твоята малка сестричка? Спомняте ли си, сир, онази сутрин, когато вашата дебела Марго се бе въргаляла твърде дълго с Гиз? — Притъпеният поглед зад безжизненото старческо лице блесна загадъчно.

Той съвсем нямаше намерение да бие отново своята дебела Марго. Междувременно мислите му се бяха подредили; мозъкът му престана да се съпротивява. Той извика:

— Тя е права, като забранява да се върши ново убийство! Аз също забранявам!

— Вървете си!

Студено и твърдо мадам Катерина посочи вратата и на двамата — тази врата, пред която днес не стояха стражите. Затова тя се страхуваше от най-опасното и прояви голям героизъм, като успя да запази спокойствие. Този потомък на варварски рицари можеше направо да я хвърли в затвор; тогава синът й Д’Анжу, който много повече беше неин, нямаше да я защити, защото каквото било, било. Ала тя за първи път откри заплаха за себе си в лицето на това толкова любознателно момиче. И все пак запази самообладание.

— Вървете!

Само че за жалост не си отидоха.

— Адмирал Колини не бива да умре!

— Наварският крал не бива да умре!

И двамата извикаха едновременно: двете имена се удариха едно о друго, всяко искаше да измести другото. Старата жена и сега повдигна рамене.

— Ами ето на̀, виждате ли: и вие двамата не сте единодушни.

— Аз искам същото, каквото и моята дебела Марго!

— Моят брат, кралят, ще ми помогне.

Значи, те бяха съюзници. И щом усети, че вече не е по-силната, мадам Катерина веднага премина към хитрост.

— Нека сключим договор, мили деца. Вие назовахте двама души. Аз не желая нищо лошо нито на единия, нито на другия. Няма и пръста си да повдигна, за да падне убит някой от тях. Ала ако все пак един от двамата падне убит, тогава, мили деца, вие няма да искате от мен да защищавам другия. Това няма да ми бъде по силите! — добави тя донякъде жално, защото дъщеря й сякаш бе израснала пред нея.

Наварската кралица дори се извиси над нея благодарение на знанията и волята си.

— Аз разбирам езика на птиците — отвърна тя, гледайки отгоре надолу към бедната старица. — Двусмисленият език на ваше величество иска да каже, че ще заповяда най-напред да убият господин адмирала, а след това и Наварския крал, моя съпруг.

— Как можеш да говориш така!

— Тя го прозря! — извика Карл озарен. — Моята дебела Марго е умна и знае всичко. Но господин адмиралът трябва да остане жив! Аз заповядвам това! Той е мой баща!

— Как можеш да говориш така! — повтори старата жена и като изостави по-трудно възприемащия си син, тя се обърна към далеч по-съобразителната си дъщеря.

— Помисли сама, би ли могъл някой от нас да обуздае омразата, съществуваща между двете религии, и страстта на хората да се убиват помежду си!

— Но не и да убият краля, моя съпруг!

— Това нито аз мога да предотвратя, нито ти. Те са жадни за кръв. Никой не може да знае предварително с кого ще започнат.

— Ти го знаеш.

— Ти го знаеш! — изкрещя Карл.

Старата жена потрепери, после се натъжи, истински се натъжи и не започна да хленчи, а се държеше като човек, който носи тежко бреме на раменете си и трябва да отговаря за много неща.

— Ето тук зад моето чело — заговори тя и завъртя показалеца на слепоочието си — се е загнездила съдбата на дома Валоа. А не зад вашите чела. Вие сте млади и следвате страстите си. Аз сама със собствения си мозък нося голямото бреме, инак всичко би пропаднало — и вие всички, и домът Валоа.

Това беше нейният най-искрен миг; и искреността й изигра ролята си. Този път старата жена сама не можа да си обясни защо двамата съзаклятници останаха мълчаливи след тези нейни думи. Това я обърка малко и тъй като надцени успеха си, тя веднага направи грешка.

— Ти си влюбена, но ти си моя дъщеря. Ние много добре знаем какво в края на краищата остава всеки път след бурите, които преодоляваме: оставаме ние самите. Малкият Навара се старае с всичките си сили, както всяко от твоите мъжлета. Ще дойде ден обаче, когато ти няма да намериш върху своето ложе отпечатъка от неговото тяло. Първия път ще се попиташ: Къде е отишъл? И втория път ще се попиташ същото. Третия път обаче няма да питаш повече и няма да се интересуваш чак дотам къде е изчезнал той през нощта. — Само че думите й отидоха напразно.

Марго рече с гласа на бога:

— Ти не бива да убиваш!

— Това вече е съвсем ново! — промърмори мадам Катерина и я погледна отдолу нагоре.

— Или аз ще стана протестантка!

— Или тя ще стане протестантка! — изрева Карл и огорчената майка видя, че децата й се бяха хванали ръка за ръка.

— Аз настоявам кралят на Навара да живее!

— Аз настоявам адмирал Колини да живее!

— Престани да ме занимаваш с твоя упорит стар кавгаджия, който погубва кралството ни, а ти го наричаш свой баща! — и тя реши да изгони по този начин от стаята сина си, за да остане сама с дъщеря си и да се сдобри с нея.

— Добре. Ти ще заминеш със своя Навара за Англия. Англичанката не ни помага кой знае колко много; но ние все пак имаме нужда от Елизабет и от нейните пари, тъй като със своя баща Колини твоят брат Карл ни навлече на главата Австрийския дом. Можете да заминете, когато искате!

Само едно отпращащо движение им даде да разберат волята й; тя не можа да каже нито дума повече — макар че не се разбра дали нарочно се престори, или действително бе останала без сили.

Дъщерята веднага се върна към вечното си досегашно подчинение, наведе глава, подгъна коляно и послушно се отдалечи. Карл Девети я последва. Тъй като сестра му бе спечелила така изненадващо победа, той забрави собственото си желание — в същия миг, който бе решаващ за него.

Знамения

Марго отиде при Анри. Пожертвува преимуществото, което й даваше самолюбието й, и сама направи първата крачка, макар че сутринта той се бе разделил с нея разярен. Тя беше готова да го извини, защото като мъж той без друго бе по-неразумен от нея, а и освен това тя честно признаваше пред себе си, че той имаше основание да негодува както заради предишните й любовни увлечения, колкото и тя да ги бе забравила вече, така и заради другото. Другото беше много по-страшно, и по-страшно за нея, отколкото за него; защото всъщност той не беше убеден, както тя самата бе сигурна, че нейната майка бе отровила неговата. Но ето че тя бе загладила злодеянието и отсега нататък между тях нямаше да се възправя непрекъснато страшното препятствие: днес тя му беше спасила живота. Марго се бе борила за Анри, призована да го стори от едно откровение свише — бе победила и бързаше окрилена да си получи заслужената награда.

Анри се беше изкъпал вече, облякъл бе чисти дрехи и сам той и цялата му стая ухаеха на благовония. Когато тя влезе вътре, той я погледна със същото страстно желание, както и тя него. Кръвта и на двамата закипя, телата им бяха обладани от един и същ порив и те бяха готови да се хвърлят един другиму в обятията. За жалост, в стаята имаше трети човек, дребният на ръст, но весел поет, неговият приятел Агрипа.

— Почтени Агрипа — заяви Наварската кралица. — Оставете ме, моля, да предам на краля, моя повелител, една важна държавна тайна.

Д’Обинйе се ухили любезно, но преди да се оттегли, направи вместо два поклона — три: първия пред краля, втория пред кралицата и още един — пред леглото. Младоженците от все сърце се разсмяха и Анри каза:

— Любима моя кралице! Горя да приема голямата държавна тайна с много по-голямо нетърпение, отколкото вие можете да предполагате — и той погледна към леглото. — Въпреки това обаче Агрипа трябва да ми направи докрай съобщението си. Той тъкмо ми говори за някакви странни предзнаменования.

— Не предзнаменования, сир, не съм казал такова нещо. Произшествия или може би само биещи на очи дреболии от всекидневния живот.

— Нима това наистина се отнася до всекидневния живот в Париж, Агрипа? Кажете вие сама, скъпа моя кралице, дали тук действително е нещо обикновено народът да се тълпи, за да слуша проповедите на вашите свещеници против защитниците на правата вяра? Попът застава на крайъгълен камък или на стълбата пред някой дом и започва да проповядва за бесилки и удушване. После неочаквано всички се втурват нанякъде, защото са открили някакъв заблудил се наблизо самотен хугенот. Нещастникът иска да избяга, ала тълпата се нахвърля отгоре му. Нима това са дреболии на всекидневието?

Марго бе пребледняла мъртвешки.

„Всичко това е много повече, отколкото аз предполагах. Марго, няма вече време за губене, вратата ей сега ще се затвори. По-бързо, Марго. Да се махам оттук заедно с него!“ — и тя не обърна повече внимание на това, че в стаята имаше и трети човек.

— Анри, любими господарю мой, чуйте ме добре! Ние двамата с вас ще заминем за Англия още тази вечер, щом улиците опустеят. — Едно движение на красивата й ръка спря възраженията му. — Анри, любими господарю мой! Помислете само до каква степен едното зависи от другото: спокойствието на Париж — от победата във Фландрия, а победата във Фландрия — от английското злато. Победата на господин адмирала ще бъде победа за протестантите, ала под неговото командуване се бият и ваши, и наши войски. Това ще бъде краят на враждата между нас и вас. След това никому повече няма да бъде позволено да проповядва върху крайпътните камъни. Затова: ние двамата трябва веднага да заминем за Англия с най-бързия кораб.

— Благодаря ти. Но…

— Ние няма да бягаме, ти няма да избягаш! Остави ме да се изкажа. Анри, любими господарю мой! Ние няма да бягаме, а ще изпълним едно най-важно поръчение. Колини сам настоява за това, заради благото на делото.

Това беше едно щастливо хрумване, което трябваше да й помогне да излезе от затруднението. Третият в стаята бе готов да издаде някакъв звук или да свирне с уста: с повелителен поглед тя го спря. Той се подчини и мълчеше. Кралят му обаче го попита:

— Какво ще кажеш ти, Агрипа?

Тогава той отвърна:

— Аз смятам, че любовта на една красива принцеса е най-висшето благо.

„Честта стои по-високо — чу веднага Анри гласа на възпитаната си в строгост душа. — Религията също стои по-високо.“

И той веднага реши:

— Адмиралът трябва да заповяда, той сам ще ми повтори заповедта си.

— Нека бъде така — отвърна красивата принцеса, ала вътрешно тя твърдо бе решила да направи всичко възможно, за да осуети разговора със стария еретик; тя добре познаваше изкуството как да задържи край себе си своя любим господар, докато пътническата кола потегли заедно с тях и всичко остане зад гърба им. Агрипа д’Обинйе се подчини най-после на нейния знак и си отиде. Миг след това двамата разтвориха прегръдки, задъхани от щастливо очакване.

Те късно пристигнаха на днешната празнична трапеза: а трябваше да дойдат точно в три часа, и дори по-рано от гостите си, за да ги посрещнат. Защото именно Наварският крал уреждаше това тържество в Анжуйския дворец, а ето че сега те се озоваха сред едно общество, което изглеждаше възбудено и неочаквано замлъкна при тяхното появяване. Три или четири часа дори ядоха и пиха непрекъснато — месо от всякакви животни и вина от всякакви грозда, но настроението не се промени: всички бяха шумни, докато си разменяха шеги и глупости; само умните и разсъдливите не понасяха никакъв намек или поглед и веднага млъкваха. Освен това присъствуващите се брояха помежду си: то също им бе възложено тайно. Първият придворен на краля Дьо Миосен бе останал да пази леглото, защото имал стомашни колики. Много други протестантски господа също не присъствуваха, защото навярно бяха напуснали Париж непредвидено.

— Това също са предзнаменования — рече на единия край на масата Дю Барта на Дю Плеси-Морне. — Най-силно впечатление прави обаче търпението и миролюбивото държане на онези, които все пак са дошли. Сватбата продължава трета вечер и на мен ми се струва, че всички тези нещастници едва ли имат вече сили да скочат от местата си, да се разделят на две групи и да се нахвърлят едни срещу други. Понякога дори омразата заспива в духовете или остава скрита някъде назад, готова за скок.

Морне отвърна:

— Ние всички все още се двоумим, преди да превърнем тази земя и това кралство в кървава мърша, от която ще почнат да ръфат всички зверове на земята — готите ще вземат онова, което хуните ще отхвърлят, а вандалите ще приберат огризките, оставени от готите.

Така говореше добродетелният Морне и думите му, както често биваше при него, стигаха до крайност. А наоколо хората се брояха взаимно. Липсваха и католици, между които и капитан Дьо Нансе. Били го задържали по работа в Лувър, спомена някой; неизвестно или по-точно недоизказано остана защо. Не се мяркаше никъде и онзи господин Дьо Морвер. Някои си припомниха неговия извънредно остър нос и почти събраните му едно до друго очи.

— Това куче! — възкликна херцог Гиз с благороден гняв. — Та нали аз го намерих скрит под леглото си! Престори се, че уж искал да ме моли за някаква милост; ала кинжалът, който носеше със себе си, съвсем не можеше да ме убеди, че той е дошъл да моли за милост.

Възмутен, Гиз изрече това много силно и Карл Девети и Наварският крал, които седяха един срещу друг на масата, можеха да го чуят, тъй като той беше съвсем наблизо. Ала Карл беше твърде много шумен: мисълта, че бе взел връх над мадам Катерина, или — както той по-късно се самооблащаваше — лично извоюваната от него победа, повишаваше настроението му.

— Навара! Няма да говорим тук за това, но ти и твоята възлюбена ми дължите една голяма свещ. Защото без мене животът ти бе увиснал на косъм. Аз съм твой приятел, Навара.

Сестра му нареди да му напълнят чашата, за да млъкне. Инак той можеше да разкаже на всички, че тя и нейният съпруг заминават тази вечер за Англия. Ето че чашата с виното го върна към голямата му любов и възхищение към неговия баща Колини, най-верния от всичките му поданици, най-добрия му слуга. Според думите на френския крал, мирът между двете враждуващи религии вече бе подписан и миналото бе забравено.

От края на масата Дю Барта каза:

— Господин адмиралът вярва същото въпреки получените предупреждения. Ала той и Карл Девети са единствените, които вярват подобно нещо. То ме безпокои. Онзи, който изведнъж и без никаква основателна причина престане да вижда човешката слепота и злоба, сам се излага на най-голяма опасност: или по-точно той предварително се е предал без бой.

Дю Плеси-Морне му отвърна:

— Приятелю мой, ако в този миг тук влезеше Исус, на страната на коя от двете враждуващи партии щеше да седне? Той не би знаел на коя, защото и едните, и другите еднакво жадуват да сторят зло на врага си и не са запазили в душите си нито една искрица любов — нито те, нито ние. Аз, да си го призная, вече сам се страхувам от себе си; защото и моята душа жадува за бой.

— Ние те познаваме, Филип. Ти само мислено обичаш крайностите.

— Те съществуват в света, преди да се оформят в мисълта ми. Смяташ ли, Дю Барта, че тук хората ще останат разумни още дълго? Аз, от своя страна, ще се изложа на морския вятър и ако се удавя, няма да съжалявам за това, тъй като в Лувърския дворец назряват много по-лоши събития.

— Нима ще отплуваш?

— Да, за Англия, за да измъкна пари от Елизабет.

Чертите на неговото сократовско лице се смръщиха още по-презрително — от презрение към парите, а може би и към собственото му щастие. Той не бе свикнал да се самозалъгва и разбираше, че без негово желание щастието бе избрало именно него, за да го отстрани оттук.

— Мадам Катерина изпрати да ме повикат при нея. Аз ще трябва да замина вместо моя господар, който трябвало да остане тук. Сега той няма нужда от люшкащ се кораб, а от спокойна спалня. Истината обаче е, че единствено той би могъл да успокои духовете и да не допусне те да се възпламенят. А моят собствен дух, приятелю мой, не може вече да се охлади другояче, освен в морските глъбини, и сега че ми остава нищо друго, освен да се надявам, че ще потъна в тях! — извика той примирено, но щеше да живее още петдесет и една години, докато мнозина от тези, които сега го заобикаляха, нямаше да живеят дори и пет дни.

Думите му, които той съвсем не смяташе за някаква тайна, бяха подслушани и разбрани от различни хора, между които бе и младата Шарлота дьо Сов. Приятелката на Марго се възползува от първия случай, когато Наварският крал стана от мястото си до кралицата, за да я уведоми за чутото. Докато говореше, очите й блестяха. Тя бе тъкмо във възрастта, когато младите отвръщат на усмивката на живота с чудно доверие. Нейното личице, на което бе предопределено от годините да се изостри, в този миг бе озарено от някаква одухотворена прелест благодарение на новината, която тя имаше да съобщи.

— Мадам, ваше величество и Марго — обръщаше се тя ту тъй, ту инак към своята кралица и не можеше да скрие възхищението си от това, колко храбро и същевременно умело е постъпил Наварският крал, след като е решил да остане тук, и за да остане, се е съгласил да измами своята кралица. Защото приятелката на Марго представи случая именно така, и то с най-хвалебствени слова. Честта на един мъж налага той да пожертвува дори любовта си заради дълга!

През това време Шарлота си мислеше:

„Сега вие лежите по цял ден един до друг, но скоро ще дойде и моят ред и аз го очаквам с любопитство. Щом добрата Марго разбере, че той ще я мами, тя ще го измами по-рано, а той нея — с мене.“

Докато я слушаше, Марго си мислеше:

„Тя ми завижда. Моето щастие надминава всички очаквания и направо е непростително, че аз не мога да го прикрия. Щеше да бъде много по-умно, ако бях съумяла да прикрия щастието си чрез това пътуване, дори то да беше далечно и опасно. Може би щях да успея да го върна оттам жив и здрав, докато тук… Не знам какви намерения има майка ми, тя обаче го знае много добре. Затова все още може да ми изиграе някой номер. Ако е вярно онова, което ми дрънка Сов, то мадам Катерина е внушила на моя любим хугенот, че неговият Морне ще съумее много по-добре от един крал да измоли пари от Англия. Или не! Тъкмо обратното! Чак сега се сещам, че този предлог е измислен от самия Анри. — Тя се сети за това, защото приятелката й я бе навела незабелязано на тази мисъл. — Той ще изпрати някого другиго, за да можем ние двамата да останем тук, защото знам, че той е достатъчно храбър, за да търси да се оттегли на сигурно място, а и знам, че ме обича твърде много и не би желал да се отделяме задълго от нашата стая!“

Така мислеше Марго, докато плътта и духът й се вълнуваха. Сметна, че ще бъде добре да се яви още веднъж пред старата кралица — вместо това обаче усещаше как времето тече и всъщност още отсега се бе отказала от всичко друго, което не бе свързано с любовната нощ и изпълненото с радост очакване.

„Сърце мое и прелестна любов моя“ — мислеше си Анри с думите, които произнасяше единствено за нея, и то в най-редки мигове. Същевременно обаче той разговаряше настрана с братовчед си Конде за сестра си: затова се беше отделил от своята кралица, съвсем за кратко, както си мислеше отначало, но после то стана за дълго. Братовчед му тъкмо говореше, че сам той е посъветвал младата Катерина да напусне двореца.

— Париж е неспокоен. Народът посвоему очаква събития, които се надява, че ще го възпламенят. Що се отнася до мен, аз бих го наказал не когато той почне да буйствува, а докато желае стълкновението, но все още се колебае.

— За щастие, теб никой не те пита. Ние искаме да нападнем испанската световна сила и Париж не може да остане спокоен. Народните вълнения могат да се използуват за всичко — дори за добро и за всеобща полза. Затова именно ние сме князе. Сестра ми трябваше да дойде, когато се празнува моята сватба!

Братът настояваше, защото много добре разбираше причината, поради която тя не бе дошла. Той не бе пожелал да действува според — както тя смяташе — последната повеля на тяхната майка; не бе напуснал Париж и не бе повел защитниците на своята вяра срещу кралския двор. Вместо това се бе отрекъл от силата си и от предопределената му съдба, за да може да отдаде любовта си на принцеса Валоа: сестра му не можеше да му прости това. Той я бе разочаровал като крал и като брат. В лицето на младата Катерина се чувствуваше оскърбена и пренебрегната мъртвата Жана. Заради себе си обаче малката сестра ревнуваше големия си брат, който целуваше друга. И тъй като познаваше своята Катрин като кръвта си, държането й не бе загадка за него; той само искаше да го отрече пред Конде, а не пред себе си. Затова каза:

— Тя греши, братовчеде, и ако аз замина, трябва да й изясниш това! Аз все пак ще напусна Париж, както тя смята, че трябва да сторя, и както е гласяла повелята на нашата майка. Само че няма да се върна обратно начело на войските си, а със злато от Англия.

— Ти? Натоварен с чували като някое магаре? — попита с недоверие братовчедът и добре че се отнесе недоверчиво към думите му, защото така поне в тях не прозвуча презрението му.

Тъкмо в този миг към тях пристъпи Филип Морне.

— Аз сам ще изиграя ролята на магарето вместо вас, сир — и той протегна врат и изрева като магаре. — Златното магаре, едно създание от приказките, само че твърде скъпоценният товар може да въведе в изкушение небето; току-виж то заповядало на морските вълни да разбият кораба и магарето да потъне в морето: някои предзнаменования вече ми казват как ще свърши всичко това. Вашият живот, сир, е далеч по-скъп от моя; той е оценен твърде високо. Вие много добре знаете от кого — прошепна той и посочи с глава към стената и зад нея към едно определено място, откъдето се направляваше всичко тук, и сигурно и това.

— Тогава ще остана! — реши веднага Анри. — Дори ще бъде по-добре, ако остана. Защото така ще бъда господар на решенията си. Аз и господин адмиралът сме по-силни, когато сме обединени.

— Във всеки случай поне ще си запазиш Марго — добави Конде и се извърна на другата страна.

Тъкмо за това бе мислил и Анри и затова сега се изплаши и млъкна.

Филип Морне се поклони по-церемонно, отколкото бе прието между тях.

— Сир, аз ви моля сега да ми разрешите да се оттегля. Но тъй като отиващият си прилича на умиращ, благоволете да приемете моето завещание! Вас тук ви задържат, за да не се породи подозрение у другите, докато е още време, и всички вкупом да си пробият път извън стените на града. Само така те ще могат да спасят кожите си, няма вече друг избор за тях и те се ръководят само от вътрешното си чувство за самосъхранение като животното, което се страхува от скотобойната. Ослушайте се внимателно какво се говори около вас и ще чуете, че всички искат отдавна вече да са се оттеглили далеч оттук и не го правят само защото вие не се съпротивявате на онова, което се готви срещу нас.

— Филип, ти бе изготвил от името на господин адмирала едно блестящо послание до френския крал, според което неговите поданици се стремели само да грабят и да убиват, и ако не други, то помежду си. Така възбуден говориш и сега и пак преувеличаваш. Кралят е уверил Колини в своето приятелство. Адмиралът е още по-спокоен от мен, иначе въобще нямаше да остане тук!

— Той остава, защото него го очаква гробът. Теб обаче те очаква леглото.

Група развеселени гости ги разделиха. Когато потърси приятеля си, Анри не можа да го открие.

… И чудеса

Отдавна вече гостите бяха станали шумни и сега се блъскаха един друг, разотивайки се. От двореца Анжу всички се отправиха към Лувърския дворец, където щеше да продължи прекъснатият на разсъмване бал. Тази вечер нямаше шумни препирни, ала вместо това между блъскащите се да си проправят път гости се забелязваше някаква необичайна слепота. Те съвсем не знаеха кого изблъскват от пътя си или го повличат със себе си. Дори вече едва отдаваха надлежното уважение и на най-близкия кръг около френския крал. Анри например бе изтикан надалеч, не можеше да види никъде Марго, около него се движеха само някакви стени и не се виждаше нищо напред, сякаш всичко ставаше насън. Затова той извика неволно:

— Марго!

Отговори му нечий глас:

— Тя си отиде с каретата заедно с придворните си дами. Оттук, сир, елате към мен!

Анри не виждаше онзи, който го викаше. Само позна гласа на Агрипа: и веднага отново го загуби.

— Пуснете ме да мина! — заповяда той. — Искам да отида при кралицата!

При тези думи нечий преправен глас зад него, съвсем близо до ухото му, си позволи да изрече някаква необикновено дръзка шега. Коя от кралиците имал той предвид? Елизабет Австрийска едва ли ще да го е поканила при себе си, а срещата с мадам Катерина и така, и така нямало да му се размине. Анри се огледа встрани: младият нахалник се бе скрил в тълпата и се престори, че нищо не е казал. Но това беше Дю Га, любимецът на Д’Анжу, и онова, което дрънкаше, той естествено го бе научил от своя господар, затова за Анри щеше да бъде само от полза да го чуе. Наварският крал се разсмя и кимна на момъка да излезе напред. В същия миг Дю Га полетя съвсем неочаквано с целия си ръст в полудъга над главите на хората и изквича във въздуха. Причината за това бе, че Леви дьо Леран, красивият паж сред протестантските придворни на краля, из един път го бе запратил нагоре, блъскайки го с коляното си по любимия му задник. Онези, върху чиито глави падна любимецът, се отдръпнаха встрани и полетяха върху стоящите до тях. Имаше опасност движението да повлече всички в опасна безреда. Един господин от френския двор, на име Д’Елбьоф, хвана безцеремонно Наварския крал под ръка и дръпна встрани висящата пред стената завеса: неочаквано и двамата вдъхнаха свеж въздух и останаха съвсем сами в мрака.

Всичко стана много бързо, безмълвно, изненадващо и изглеждаше съвсем подозрително — затова сега Анри стори това, което бе пропуснал, докато бе стоял сам и беззащитен пред Гиз — хвана кинжала си. Д’Елбьоф каза младежки възторжено:

— Ако не желаете да ме смятате за приятел, сир, ето ви гърдите ми! — и се разгърди.

Анри се наведе напред, не можа да познае лицето, но и преди това, заслепен от светлината, не бе видял приятелския израз върху него. Затова остана все така недоверчив.

— Вървете напред! Искам да стигна в Лувър. Не се отклонявайте нито крачка встрани!

Когато пристигнаха, портата в края на моста беше отворена, но съвсем малко и не можеше нито да бъде разтворена изцяло, нито затворена напълно, защото отвътре едни се блъскаха да се измъкнат, а други ги притискаха между двете й крила. Диви крясъци съпровождаха блъсканицата. Мъждукащата светлина на самотни факли озаряваше разкривени лица. Анри разпозна остри брадички и груби, кожени елеци: неговите хора се мъчеха да излязат навън. Те не бяха участвували в кралската трапеза, най-бедните от неговите придворни и обикновените му войници не се бяха поддали на изкушенията на този двор — бяха се възползували само от случая да пребъркат кесиите на неколцина граждани в този непознат град и може би ги бяха убили и сега бързаха да не ги сполети същата участ. Лесно им беше на тях. Те ругаеха и удряха, защото стражата на Лувърския дворец не ги пускаше да излязат навън.

Кралят им извика. Те го познаха и изведнъж престанаха да се блъскат. Чуха се ясно нечии думи.

— Убиват, сир! Елате с нас!

Анри се огледа: Д’Елбьоф все още беше край него.

„Направете каквото искат вашите хора от вас!“ — отвърна той на погледа му.

Зад портата някой заповяда:

— Навара е навън, въведете го в двора!

— Пуснете ме да вляза! — рече Анри на своите хора.

Те обаче не го пускаха.

— Ние няма да си вървим без тебе, noust Henric! Конете ни чакат в конюшните, ние ще си пробием път заедно с тебе и ще се върнем тук обратно с хиляди!

Те го наобиколиха и се осмелиха да се вкопчат в него — бяха готови дори да го повлекат със себе си напред и движението им се ръководеше от пълното им доверие в живота; бяха се вкопчили о него като в роден, обрасъл с лозя хълм, който ги закриляше и който те бяха готови да бранят докрай и да не го предадат и на превишаващия ги враг.

Достатъчно бе само той да им заповяда.

— Оставете ме да говоря с капитана! — настоя той вместо това, тъй като тъкмо сега видя кой издаваше командите от моста.

Междувременно капитан Дьо Нансе бе заповядал да разтворят широко портите — нека всички хугеноти се изтеглят, с изключение на техния крал. Острите брадички и грубите кожени елеци се втурнаха напред и минаха тичешком край оредялата група, заобиколила Анри. Стената от мъжки тела около него изтъня и съвсем се разпадна. Някой, който все още стоеше наблизо, промълви:

— Това е последният миг.

Плах глас на приятел, появил се точно навреме в последната минута, ала твърде късно, за да има право да се вкопчи в него. Въпреки това той хвана Анри и го принуди да се бори за всяка крачка, като не го пускаше да се приближи до портата. Двамата се бореха като самозабравили се, докато най-после ги разтърваха, а те вече имаха подутини по телата и бяха разпокъсали дрехите си.

Гласът на капитана прокънтя:

— Какво ви прихваща, Д’Елбьоф! Никой няма да убива Наварския крал. Той ще бъде съпроводен почтително обратно до двореца.

Анри, който отново можеше да вижда ясно около себе си, не забеляза повече никого от своите хора и капитан Дьо Нансе, който бе останал сам край него сега, премина към непочтителен тон:

— Сир, още при вашето пристигане аз имах честта да ви уверя: колкото повече хугеноти влязат в Лувър, толкова по-добре. За жалост, група от тях току-що ни се изплъзнаха. Благодарение на свети Вартоломей вие все още сте ни в ръцете.

При тези думи с ловкостта на осемнадесетте си години Анри зашлеви една плесница на капитана и мина напред. Успя само да види разстроеното лице на ударения. Когато обаче неколцина въоръжени стражи се втурнаха подире му, той чу капитана:

— Стой! — Дьо Нансе изскърца най-напред със зъби, после изстена: — По-късно ще се разплатим!

Откъм двореца се носеше танцова музика, прозорците бяха широко разтворени, под някаква разсеяна светлина човешки фигури се движеха една срещу друга, а после редиците им се разделяха. Анри стоеше долу и я търсеше нагоре с поглед, крайно време беше да я открие. Все нови и нови объркващи събития го отделяха от нея, а и тя самата не му изпращаше никакво съобщение. Той гледаше нагоре от мрака към неизвестното и сърцето му биеше лудо. Сред жълтата разсеяна светлина, под нежните звуци на оркестъра, тя може би правеше в момента своите изискани и подбрани движения и краката и ръцете й се носеха във въздуха, а лицето й се усмихваше като маска на съвършената красота.

„Ние не сме нито съвършени, нито изискани, когато сме голи, Марго!“

Той сграби с две ръце розите, които се издигаха нагоре чак до един отворен прозорец. Убождането от трънчетата му достави удоволствие, защото той прие болката като вест от нея. Беше готов да се покатери по дървените пречки, когато в същия миг от долната зала се изсипаха навън неколцина пияни дебелаци, швейцарски войници, които искаха да се облекчат навън, и то непременно върху розите и скрилите се сред храстите влюбени. Анри се промъкна в залата, а навън швейцарците избухнаха в гръмък смях, доволни от извършеното.

Залата беше караулното помещение, осветено тук-там от отделни факли, и вътре нямаше никой, освен четири статуи, които поддържаха някакъв амвон. Към съседното, отделено помещение водеха три стъпала и препъвайки се по тях, той не знаеше къде влиза. Висок свод, а горе, откъм бала, се носеше риданието на цигулки и навред нямаше никаква светлина.

— Ехей! Има ли някой тук?

— Разбира се, че има! — отвърнаха едновременно двама и Анри, който бе станал само зрение и слух, разпозна гласовете, а после съзря на черния фон белезникави движещи се фигури.

— Д’Анжу и Гиз! — извика той към тях. — Най-веселите от всички гости на моята сватба!

— Ти ли си, Навара? — каза както винаги сухо Анжуйският херцог. — Сега на теб ти е работа да танцуваш или да се въргаляш в леглото си. А за нас остават грижите. Хей! Донесете светлина! — рече той не по-високо от преди и никой не го чу.

— Любопитен съм да знам какви са вашите грижи. Защото аз ви знам като приятели, каквито обичам — безстрашни и открити.

— Такива сме — отвърна Гиз. — Затова и така се стараем да не избухне в Париж въстание заради твоята женитба!

— Парижани не търпят никакви еретици! Хей, дайте светлина! — пошепна Д’Анжу.

Анри каза:

— И затова вие събирате тук, и особено ти, Гиз, все повече войски, а разпространявате из града мълвата, че тук гъмжало от войници на господин адмирала.

— Хей, дайте светлина! Това няма никакво значение; те са се помирили двамата — Колини и Гиз. Моят августейш брат ги сдобри.

В това време се появи светлина: беше Конде, братовчедът на Анри. Той вървеше с голяма група прислужници със свещници в ръце.

— Безпокоях се за тебе, братовчеде. Добре че те намирам в такава сигурна компания!

— Те са се сдобрили, знаеш ли ти това, братовчеде Конде? Гиз и Колини са сключили приятелство, подчинявайки се на краля.

Свещите хвърляха светлина върху лицата. Анри изведнъж усети някакво ново необикновено желание да хвърли дръзка светлина и върху нещата.

— Още твоят баща, Гиз, и всички твои хора искаха да убият господин адмирала; но преди това да им се удаде, той сам накара да убият твоя баща. Оттогава насам вие разпалвате жаждата си за мъст един от друг, всеки нов Гиз от предишния.

— Хей, дайте светлина! — каза Д’Анжу объркан, макар че достатъчно бе осветен.

Гиз повтори с непоклатима упоритост:

— Аз се помирих с Колини. Той въпреки това извика тук своя гвардейски полк, но аз все пак му имам доверие.

— Той няма никаква вина за смъртта на твоя баща. Кълне се в това — настоя Конде.

— Също така верни са и моите клетви — отвърна Гиз.

— Да поиграем на карти! — настоя Анжуйският херцог.

— Ти му желаеш смъртта — заяви Анри, без да сяда на масата за игра.

Донесоха им карти и те се заеха да ги бъркат, като се престориха, че не са чули думите му. Неочаквано Конде удари върху масата.

— Той вярва всичко, защото Карл го нарича свой баща. Жена му е заминала в замъка им Шатийон. Сам той отдавна вече трябваше да се оттегли на сигурно място.

— Защо не седнеш да играеш, Навара? — попита Д’Анжу малко неясно, защото дебелите му устни трепереха. Беше го страх.

— Защото отивам горе при кралицата.

— Върви, върви! Твоята женитба пази мира. Дано сватбата ти продължи вечно.

— Искам да проверя колко души липсват както от моите, така и от вашите хора. Сега вече знам каква задача бе попречила на твоя капитан Нансе да дойде на тържеството. А къде е човекът, когото ти бе изненадал скрит под леглото си, Гиз? Не беше ли той някой си господин Дьо Морвер?

— Нито познавам, нито съм виждал някога този човек! — извика Гиз без каквато и да е благородна изисканост.

Д’Анжу рече страхливо към Навара:

— Или сядай, или си върви!

Братовчедът задържа Анри.

— Нима не знаеш как изглеждаш, братовчеде? Дрехите ти са изпокъсани, лицето ти е изцапано. Откъде идваш такъв?

Анри му пошушна бързо:

— Те задържат насила нашите хора.

— Да се махаме оттук, ще си проправим път със сила! — промълви Конде.

— Не. — А високо Анри каза на един главен лакей: — Искам веднага да ме уведомите, щом Наварската кралица се прибере в стаята си! — След това седна на масата и играта започна.

Масата беше поставена под високата камина, а горе на корниза на камината стояха свещниците. Светлината на свещите падаше приглушена над играчите. В горда каменна сянка бяха застинали Марс и Церера, двете фигури, които поддържаха тази камина, откакто един някогашен майстор на име Гужон ги бе поставил там навремето. Защото скулптурите, създадени от някогашните майстори, остават след тях и продължават да носят своето бреме, докато страстите на живите изгарят подобно на свещите и след тях нищо не остава. Един осемнадесетгодишен момък не може да види това в огледалото, нито може да го почувствува по отминаването на минутите от собствения му живот. Сега обаче Анри виждаше пред себе си Анжуйския херцог, виждаше неговата трепереща долна устна, грозните влакна на брадата му, притискаща се в нежно накъдрената му колосана яка, докато престолонаследникът бе забил очи в картите. Играта не се развиваше благоприятно за него, ако се съдеше по страхливо свитите му вежди. Обезобразени уши и коси, които така ограждаха слепоочията и бузите, че придаваха нещо маймунско на лицето му: такова лице и толкова грозен нос сочат само, че собственикът им желае да убива, а сам той се страхува от смъртта. На баретата му блестяха скъпоценни украшения, ала лицето му не излъчваше никаква вътрешна светлина. То беше жалко, защото около него витаеха само тъмни духове.

„Същинска мадам Катерина! — помисли си Навара. — Той е нейната истинска издънка: нему тя е искала да предаде способността си да върши черни дела. Но не е успяла и аз го съжалявам, защото ще може да убива само прикрит зад нейните поли, останал обаче сам, без старицата, той веднага ще изгуби играта!“

— Коз! — извика Навара и хвърли картата си върху купчината на масата.

Светлината от свещите се разпръскваше отвисоко върху тях, потрепвайки леко. Д’Анжу се наведе напред, опипа хвърлената последна карта, после бързо отдръпна ръката си и я погледна. Веднага след това Конде стори същото, само че още по-рязко. Останалите двама се въздържаха, нямаше нужда да посягат, защото вече се бяха убедили.

— Кръв! — рече неприятно изненадан Гиз. — Кой кърви тук?

Навара протегна открито ръцете си напред: те бяха изподраскани като от нокти на враг след борба или като от тръни. Но никъде по тях не личеше кръв. Тогава Д’Анжу погледна собствените си ръце и не можеше да ги възпре да не треперят; вместо да пребледнее, лицето му сякаш се покри с пепел. Конде и Гиз погледнаха бегло собствените си ръце и на двамата едновременно хрумна да разбъркат натрупаните на масата карти. Изведнъж всичките им пръсти почервеняха. Не само една карта, всички карти лепнеха, лежаха върху локва кръв, върху едно кърваво петно на масата. Разпитаха веднага прислугата, заповядаха да избършат масата и главният лакей донесе ново тесте карти.

Този път забелязаха кръвта едва когато Гиз хвърли една карта, но вече не мислеше за ръцете си и никой от тях не мислеше повече за своите или за чиито и да било други човешки ръце. Изпод картите бавно, неудържимо бликаше кръвта, започна да се стича, сля се в едно и образува голямо петно. Те гледаха вцепенени и не можеха да направят нищо друго, освен да гледат изплашени и да изчакат да отмине това усещане на студ, което ги облъхна от отвъдния свят, от царството на неведомото. Гиз пръв се окопити от ужаса, скочи и изруга. Беше бял като покривката, която сега главният лакей разстла върху масата; в същия миг Анри забеляза отпечатали се върху лявата му буза петна. Настана объркване. Петното сякаш беше от неговите собствени пръсти, носеше техния отпечатък и въпреки това той го бе залепил чрез една плесница върху лицето на капитана от стражата на портата! Гиз излезе из кожата си и напусна шумно стаята. Конде сграби неочаквано главния лакей, който изтръпна от страх.

— Твоята покривка е виновна за всичко. Кръвта излиза от нея. Проклет фокусник, откъде си дошъл тук?

— От манастира Сен-Жермен — отвърна изненадващо човекът и още повече се изплаши, сякаш не биваше да признава такова нещо.

Конде не го попита нищо повече, разярен повали човека на пода и скочи отгоре му с двата си крака. Анри се огледа: от Д’Анжу не бе останала и следа. В този миг из мрака изскочи младият Леви, виконт Дьо Леран, най-красивият паж сред протестантите, и доложи със сияещо лице:

— Наварската кралица ви очаква, сир.

Дебнене

„На тебе грижата ти сега е да танцуваш и да се въргаляш в леглото!“ — му бе казал някой, но дори и това му бе достатъчна грижа — самото легло го бе обладало съвсем, напълно, и той се страхуваше, че това може да е завинаги. Марго го даряваше с наслади, които бяха много повече от обикновени радости; за него те бяха убежище, единственото останало му убежище, награда за опасностите и награда за понесените обиди, та дори го караха да се срамува.

„Марго, твоята майка само уби моята, докато ти ме предаваш на тях, както Далила е предала Самсон. Марго, не ме предупреждавай за нищо, цитирай ми колкото искаш латински стихове с твоя дълбок, приспиващ глас, докато се любим. Марго, още в следващия миг аз може да напусна въоръжен твоята стая и да унищожа всички твои близки. Тук, в Лувърския дворец, аз имам достатъчно свои хора, те само чакат моята команда и ние ще нахлуем в покоите на мадам Катерина, преди още да са пристигнали нейните най-бързи шпионки. Аз сам съм си господар и мога да правя каквото искам, но ето аз пак оставам при теб и те обсипвам с целувки, защото ти си ненаситна. Марго, възвишено същество, защото вие всички сте такива и затова именно никога не сте истински наши! Марго, в сравнение с моите възвишени чувства ти имаш твърде малко душа. Затова отдай ми тялото си, Марго, преди то да започне да старее! Какво ли ще стане някога от моите belles amours? Аз ще те напусна, това може да се предвиди, и тогава ти ще ме предадеш. Една разгневена жена става опасен звяр! Прости, Марго, ти си много повече, много повече от мен, самата земя, върху която аз лежа, яздя и политам от нея чак към небесата!“

Така разсъждаваше той, едновременно въодушевен и разколебан. Защото нищо не е по-близко до отчаянието от възторга и той черпи от него най-доброто. Така е, докато сме млади. Когато станем мъже, ние се отдалечаваме от първоизворите и ги забравяме. Онзи, който остане завинаги близо до тях, ще живее дълго и ще бъде човек като Анри Навара, по-късно крал на Франция и на Навара.

Човек се събужда и вижда, че е настъпил новият ден. О, да бе отминал вече и той! Как ли ще го прекара? Какво ще измислят другите, за които нощта не е най-важната част от живота им? Те обаче са дейни и различните им дела и постъпки се оказват не по-малко разумни, отколкото делата на любовта, и достигат същите душевни глъбини, както и сънят. Така херцог Гиз отива в манастира Сен-Жермен л’Оксероа, разположен между Лувърския дворец и улица „Изсъхналото дърво“. На същата улица живее адмирал Колини и той често отива в двореца, минавайки покрай манастира. Зад един преграден с решетка прозорец го чака някой още от вчера, дебнейки неуморно зад решетките.

Карл Девети казва „моят баща Колини“ и го очаква днес напразно. Днес е двадесети. Зад решетките някой стои и дебне. Гиз играе на топка заедно с Карл и зад високото му русо чело се върти думата „дебне“. Той си мисли, че още от вчера главният лакей, който му служи вярно, е поставил на пост някого в манастира. До човека е опрян аркебузът му и той дебне.

Мадам Катерина не се появява никъде, пред вратите й стоят стражи — отвън и отвътре, и тя снове нагоре-надолу, подпирайки се на бастуна си, но въпреки това безшумно, и обикаля от един войник към друг. Вглежда се отдолу нагоре в лицето на всекиго поотделно, а войникът стои неподвижен и гледа над главата й в празното пространство. „Дебне“ — мисли си Гиз. Мисли, че зад решетъчния прозорец жилището на каноника, неговия стар някогашен учител, е готово за деянието. Главният лакей му е изпратен от един роднина, оръжието от друг, а човекът, който дебне там, е пуснат от бесилката. И дебне.

На същия този двадесети ден от месеца бе уредено театрално представление с участието на френския крал пред целия двор. Отдясно бе раят, отляво — адът, както е и в действителност. Входа към рая пазят трима рицари — Карл Девети и неговите двама братя — и никога досега те не са бивали толкова единодушни. В ада големи и малки дяволчета се държат глупаво и непристойно. Фонът на картината се образува от Елисейските полета, сред които стоят дванадесет нимфи. Всичко би вървяло спокойно, но все пак по-драматично е да настане суматоха в света и затова група странствуващи рицари правят опит да завземат с щурм рая. Карл и двамата му братя обаче ги побеждават и ги изпращат в ада. Впрочем победените имат остри брадички и са облечени в износени кожени елеци.

„Марго! Не може ли да се махнем от тук? Вече е крайно време да те разсъблека, защото плътта ти изгаря от плам!“

Гиз си мисли:

„Дебне. Обесникът Морвер дебне. Моят каноник, който мрази протестантския вожд, и моят лакей, когото Конде бе тъпкал с двата си крака… Дебне.“

„Аз съм кралят на Франция и защищавам рая — мисли си Карл. — Брадати мъже с груби кожени елеци, вървете в ада! Впрочем и моят зет, та дори и моят баща са от вашата вяра. Но онова, което става тук, няма никакво значение, защото аз само играя театър. На моя гръден кош ще завиди и Юпитер и единствено Херкулес може да мери бедрата си с моите!“

В този миг от небето се спуснаха Меркурий и Купидон — по една небесна дъга, осветявана през облаци от светлина, та съвсем не изглеждаше като естествена. Двамата богове се появиха не само за да се демонстрира странното изкуство на театралните кулиси, а специално за да дадат знак за започване на балета. По тяхна молба тримата рицари от рая изведоха нимфите напред до средата на залата. Танците на тези безсмъртни същества, които всъщност бяха най-обикновени балерини, продължиха повече от час: дотогава брадатите мъже с грубите кожени елеци останаха в ада, изложени на непристойните подигравки на червените, виещи се на всички страни дяволи.

„Марго! Не можем ли да се махнем веднага от тук, защото вече е крайно време да те разсъблека, плътта ти изгаря!“

Някой дебне зад решетките, дебне зад гърбовете на стражите.

„Марго! Да вървим!“

Някой дебне.

„Аз, кралят, съм най-силният. На края на представлението ние ще вдигнем нимфите високо горе във въздуха и аз лично ще вдигна най-тежката.“

Дебне. Ще мине още един ден и те ще се преоблекат за ново веселие и игри, в желанието си да се представят пред своите дами в още по-скъпи и още по-странни одеяния. Навара като турчин, Гиз дори като амазонка. След това най-после ще дойде двадесет и втори, петък, а още от деветнадесети насам в жилището на каноника, между „Изсъхналото дърво“ и Лувър…

Някой дебне.

Петък

Адмирал Колини, господин Гаспар дьо Шатийон, беше толкова влиятелен и почитан човек, че никога не излизаше сам от дома си. През целия си живот той бе вървял ограден от войските, които сам командуваше, или бе седял в кралския съвет, ако не като фаворит на кралете, то като метежник срещу тях. Тъй като сега Карл Девети го наричаше свой баща, едните го мразеха от дън душа, а другите се страхуваха за него и за живота му, макар и не толкова искрено. На път към Лувър през ранното утро на този петъчен ден техните тела го бяха оградили като стена. Господин адмиралът бе разговарял на едно тайно заседание с краля за пари: за заплатите, които те още дължаха на немските ландскнехти от предишната война, която война те двамата бяха водили един срещу друг.

След заседанието кралят на Франция отиде да играе на топка и господин адмиралът го съпроводи. Той видя как кралят започна играта със собствения си зет и с още един играч — Гиз, преди негов враг, а сега помирил се с него, защото такава беше волята на краля. После господин адмиралът се сбогува и тръгна обратно към дома си по улица „Изсъхналото дърво“, като четеше по пътя писма. Затова благородниците от неговата свита, за да не го смущават, оставиха малко свободно място около него. Той премина незащитен площада пред манастира Сен-Жермен. Падна изстрел, после втори. Първият бе улучил и бе разкъсал с меден куршум показалеца на господин адмирала, а вторият рани лявата му ръка над лакътя.

Господин адмиралът се овладя и не изпадна в паника. Посочи на обезумелите си от ужас придружители прозореца, пред чиято решетка още не се бе разнесло малкото облаче пушек. Двама господа изтичаха натам, но в същото време зад къщата вече изтрополяха копитата на отдалечаващ се в бърз галоп кон. Трети от своите хора господин адмиралът изпрати при краля, за да му съобщи за случилото се.

Карл Девети още не бе свършил играта и веднага се оттегли. Беше възмутен и изплашен.

— Убиецът ще ми плати за това! — каза той и добави: — Никога ли няма да ме оставят на мира? — По-скоро се опита да го каже, ала зъбите му изтракаха, макар че херцог Гиз и мнозина от присъствуващите услужливо се заеха да го уверяват, че случилото се ще да е дело на някой луд.

Двамата благородници, които бяха изтичали към манастира, се върнаха при господин адмирала; той ги бе изчакал на същото място. Задъхани, те докладваха, че мерзавецът успял да им избяга в лабиринта от малки улички и вече бил далеч оттук. Ала те успели да го познаят: той бил някой си господин дьо…

— Замълчете! — заповяда господин адмиралът. — Не искам да знам името му. Усещам, че съм тежко ранен, може би ще умра. Затова не желая да знам онзи, когото бих могъл в сетния си час да намразя от човешка слабост.

Неколцина го подкрепиха, като тръгна, защото той силно бе пребледнял и раните му кървяха обилно. Следващите ги господа разговаряха шепнешком за покушението, чиито подбуди не можеха да си обяснят.

— Той се бил вмъкнал под леглото на Гиз и искал да го убие. Откъде накъде след това ще стреля по най-големия му враг? Тежко ни, ако зад всичко това се крие самият Гиз — а то сигурно е негово дело!

— Да пребъде волята господня — каза господин адмиралът у дома си на улица „Изсъхналото дърво“ на своите хора, които, щом го видяха, паднаха на колене, изплашени до смърт.

Амброаз Паре беше сръчен хирург и едноверец. Той приложи цялото си умение, след като преди това потърси упование за себе си и за своя пациент в божията воля. Наложи се да направи три операции, докато отреже раздробения пръст. Господин адмиралът изтърпя ужасни болки. Въпреки голямото му търпение и душевна бодрост тялото все пак не издържа.

Когато Наварският крал и принц Конде пристъпиха към леглото му, отначало той не можеше да каже нито дума. Затова остави гостите си да му разкажат каквото знаеха, защото вече целият двор и целият град го бяха научили. Голата истина като от само себе си бе излязла от един кладенец и бе тръгнала по улиците, в по-бърз бяг дори, отколкото убиецът се бе отдалечил със своя сив жребец. А убиецът бил подкупен от Гиз.

Най-после Колини каза:

— Това ли е доброто помирение, което ми бе гарантирал кралят?

Той явно призова бог за свой свидетел, защото избута главата си нагоре до края на високото възглаве и изви зениците нагоре и още по-нагоре, докато от тях остана да се вижда над клепките само една съвсем тъничка дъга. Бузите му сякаш хлътнаха още повече, а старческата му твърда уста отдели устните една от друга, като че не желаеше повече да издава заповеди, а очакваше заповед от небето. Болезнено напрегнати слепоочия, а върху ярко осветеното му чело бръчките се издигаха право нагоре над издатините.

„По-добре мъченичество, отколкото да се отрека от вярата си и да те изгубя, о господи!“ — Така говореше това лице и изглеждаше едновременно смирено и надменно.

Навара и Конде разсъждаваха естествено, че въпреки всичко смъртта на стария Гиз щеше да остане да тежи върху съвестта на господин адмирала: поне всички така смятаха. Не ги учудваше това, че той сам го отричаше. Същевременно за тях беше съвсем ясно, че синът на убития никога досега не се бе отказвал наистина да отмъсти.

„Сега вече той може да бъде спокоен — помисли си Анри. — Един отсечен пръст е достатъчен. А аз не мога да отмъстя за смъртта на своята бедна майка дори и с един отсечен пръст!“

Видът на стареца, както и сравнението със собствената му участ напълниха очите му със сълзи.

По-малко чувствителен от него и не особено деликатен, братовчед му Конде изрече онова, което мислеше:

— Господин адмирал, дори и кралят не можеше да гарантира вашето помирение с Гиз! Вие сам трябваше да се пазите от човека, чийто баща бе убит!

— Не от мене! — отвърна твърдо Колини.

Той ги погледна и понечи да се изправи, но едва не извика при движението, толкова силна болка предизвика то в ръката му. Прислужникът и домашният му пастор се втурнаха да му помогнат. Конде млъкна потресен.

— Аз — започна тържествено Колини — нито съм желал, нито съм знаел предварително за смъртта на Лотарингския херцог. Той сам кроеше план да ме убие и ето днес постигна най-после това чрез ръката на сина си. Аз обаче нямах нищо против него. Това е истината. Бог ми е свидетел.

Те го чуваха и си мислеха, че и бог също го чува. Навара и Конде се сбогуваха и се оттеглиха не само защото хирургът настоя. Конде беше изплашен и веднага заяви пред своя братовчед, че си оттегля обвинението.

Навара мълчеше; в дъното на душата си той не вярваше нито дума на господин адмирала. По-скоро беше уверен, че Гиз бе имал приемливо основание да мрази отколе Колини. Гиз бе изпратил убиец срещу човека, който на времето бе желал смъртта на баща му. Много по-малко или почти не бе помислил за това, че ще бъде убит водачът на протестантите.

„Той не се е ръководил от тази мисъл и затова ние, останалите, няма за какво да се страхуваме, Марго! — извика някакъв вътрешен глас в него, макар че той продължаваше мисълта си. — Пък и старият няма да умре. Той само е навикнал да се огражда с тържественост и да призовава дори при съмнителни случаи бог за свой свидетел. Марго!“ — прекъсна го буйно гласът на сърцето му и той ускори крачка.

Амброаз Паре приготви хирургическите си инструменти, за да отреже и простреляната ръка. Корнатон, верният слуга на господин адмирала, и неговият домашен пастор Мерлен плачеха, докато немският му преводач, на име Николаус Мюс, наблюдаваше унесен могъщата фигура на страдащия си господар, защото искрено го обичаше и почиташе.

— И днес е петък, както беше и със Спасителя — промълви той в притихналата стая.

През това време Навара стори това, което му продиктува собственото му достойнство. Придружен от Конде и от младия Ла Рошфуко, той отиде при Карл Девети и се оплака за покушението, което в лицето на господин адмирала бе извършено над него и над всички защитници на правата вяра. Сам Карл едва може да каже нещо: всъщност той бе много по-дълбоко потресен от Навара. Заекна, че сякаш него са ранили — неговия пръст, неговата ръка! Разтърси ръката си пред очите им като доказателство, че ще отмъсти за злодеянието. Майка му обаче не го остави да се доизкаже, защото и тя беше тук; мадам Катерина бе отворила вратата, щом научи за пристигането на господа протестантите.

— Цяла Франция е ранена! — заяви тя. — Сега няма да мине много време и те ще си позволят да нападнат самия крал в собственото му легло! — При тези думи тя разкриви лицето си в ужас, което накара бедния й син да потрепери от страх.

Защото той все още не искаше да повярва, че майка му можеше да прави заговори с другите срещу него. Навара, който напълно бе убеден в това, въпреки всичко се разколеба; мадам Катерина почти успя да го разубеди, защото посвоему беше искрена. Покушението срещу адмирала бе дошло твърде рано за нея; Гиз бе действувал на своя глава.

Навара не помоли повторно Карл да разреши нему и на хората му да се оттеглят, защото Париж не бил вече сигурно убежище за тях. На драго сърце прие обещанието на краля, че сам смятал да посети господин адмирала.

— И аз също! — добави бързо старата кралица.

Само това оставаше — бедният й син да отиде сам да разговаря с така наречения си баща!

През това време направиха два разреза на ръката на ранения, за да може да се извади куршумът. Този, който извръща поглед от изтерзаната си плът и преодолява болката в името на бога, остава по-силен от онзи, който стои край него и е принуден да гледа само осакатената, кървяща част от чуждото тленно човешко тяло. Господин адмиралът започна да успокоява стоящите край него, докато пастор Мерлен си припомни, че това бе негово задължение. Той отправи към бога една пламенна молитва, и то тъкмо навреме, защото при превръзката болният бе изгубил твърде много кръв и сега силите му застрашително отпаднаха. Хирургът беше много напрегнат и също се молеше тайно в сърцето си, после допря ухо до гърдите на своя пациент.

Когато най-сетне господин адмиралът отвори очи, първият му порив бе да благодари на бога на глас, колкото му силите държаха, за раните, с които всевишният го бе удостоил. Ако бог бил постъпил с него както той наистина заслужавал, кой знае колко повече щял да пострада сега! Пасторът много добре прозря онова, което сам смъртно болният адмирал още не бе разбрал: с тези признания той всъщност искаше да прехвърли вината върху своите похитители. Това не беше разрешено от бога и Мерлен му го припомни. Господин адмиралът веднага заяви, че прощава на злосторника. С всичкото смирение, на което бе способен, той се изповяда пред всевишния и се предаде на милосърдието му.

— О, господи! Какво би станало с нас, ако ти погледнеше нашите прегрешения? Не ми отказвай милостта си, защото аз се отрекох от всички лъжливи богове и се прекланям единствено пред тебе, нашия вечен баща Исус Христос!

Под „лъжливите богове“ той имаше предвид светците, но същевременно си мислеше и за Марс и Церера, чиято безсрамна телесна прелест бе изложена на погледите на всички като украса на една висока камина посред кралския дворец, а също така имаше предвид и Плутон или Юпитер, които сам кралят изобразяваше полугол по време на дворцовите маскаради. Колини не обичаше земния свят, макар че толкова много се бе борил за него; той не вярваше във вещественото и за него истината излизаше от незримото. И той каза на бог, който бе ведом за него:

— Ако трябва да умра, ти веднага ще ме приемеш в своето царство, за да намеря покой сред блажените там.

Адмирал Колини се бе борил за един презрян свят: сега не можеше бог да му откаже заслужения покой.

И все пак нещо го потискаше и той искаше да убеди в правотата си всевишния, който може би го приемаше различно от него. Докато отправяше преди малко думите си към небето, тази мисъл не го оставяше на мира; и сега из един път той я изрече гласно:

— Аз нямам вина за смъртта на Гиз. Господи! Не го убих аз!

Изрече го най-после, думите бяха казани; въпросът бе сега дали те действително се изкачиха нагоре и бяха приети от всевишния. Болният ги сподири с плах поглед. Тогава в стаята му влезе френският крал.

Той бе обядвал вече, часът беше два, и бе дошъл заедно с майка си, с брат си — Анжуйския херцог, и с многобройна свита от придворни, сред които беше и Навара, заедно с други свои едноверци. Карл Девети пристъпи към леглото на ранения и заговори:

— Татко мой, раниха вас, обаче страдам аз. Заклевам се да въздам най-ужасното отмъщение, споменът за което никога да не изгасне в паметта на хората!

При тези думи мадам Катерина и синът й Д’Анжу усетиха, че им става твърде неприятно. Неволно всички насочиха погледи към тях. И те веднага разбраха, че повечето от присъствуващите тук бяха протестанти. Но те знаеха, че навън херцог Гиз вече беше дал разпорежданията си. А тук трябваше да слушат как старият метежник се представя пред краля за единствен негов приятел! Какви грижи може да си създава един човек, който знае, че ще умре! Колини каза:

— Нима не е срамно, сир, че във вашия таен съвет не може да бъде разгледан никакъв въпрос, за който веднага да не бъде донесено на херцог Алба?

Катерина Медичи си помисли, че тъкмо обратното би било недопустимо. За дребната италианска княгиня върховната власт бе съсредоточена само в Хабсбургския дом. А нейното кралство? Тя го крепеше и в този труден час си даде клетва, че ще го защищава, проливайки много кръв, срещу еретиците, които искаха да го разрушат. Тя щеше да стори това за себе си единствено, в името на своята стара уязвима личност — силите за това обаче щеше да почерпи от подчинението си пред световната сила.

Когато Колини завърши речта си, която беше от начало до край обвинение и явна злоупотреба с преимущественото му положение на умиращ, той на всичкото отгоре поиска от смутения и готов на всичко Карл да поговори с него без свидетели. Кралят веднага подкани майка си и брат си да се отдалечат от леглото. Те отстъпиха назад до средата на стаята. В този миг двамата бяха обкръжени само от протестанти, голям брой протестантски благородници държаха в този момент старата кралица и нейния любим син подчинени на своята физическа сила.

„Достатъчно е да се нахвърлите върху нас, в момента вие сте по-силните. Добре само, че не сте като мене! Вие вярвате в закона: и там ви е грешката. Колкото и пъти да нарушавах собствените си едикти и да се надсмивах над вашата свобода на вероизповеданието, вие продължавахте да ми вярвате, а ето сега ще повярвате и на думата на бедния ми слаб син. Никой не може да ви помогне, вие сами заслужавате съдбата си. Явно, няма да ме пипнете с пръст, докато все още бихте могли да го сторите; защото съвсем скоро ще пропуснете и последната си възможност.“

Така разсъждаваше мадам Катерина и отблъскваше по този начин от себе си страха и примигваше бързо и хитро наоколо си, докато тежкото й бледо лице изразяваше само строгост и достойнство. Освен това обаче тя се ослушваше непрекъснато и по посока на леглото, но, за жалост, нищо не можеше да разбере. Реши съвсем спокойно да приключи най-после този неблагодарен към нея разговор и направо пристъпи към леглото; глупавите протестанти край нея й сториха място, — та тя беше мадам Катерина; и тя посъветва сина си да не уморява повече ранения. Карл се възмути: той бил господарят — и други подобни приказки, които тя и без това очакваше да чуе. Разбира се, че нахалният умиращ бе използувал разговора да насъска сина й против нея. И когато на срещуположната страна на стаята тя се зае както следва да обработи бедния си син, Карл издаде онова, което му бяха внушили:

— Вярно е, което казва адмиралът: кралете на Франция се познават по това, че могат да сторят на своите поданици добро или зло. Тази привилегия обаче се е прехвърлила върху вас заедно с уреждането на всички важни държавни въпроси, мадам.

Карл го изрече високо, та да го чуят всички. И ако досега все още имаше колебания, в този миг смъртта на адмирала окончателно бе решена. Единственото добро, което можеше да му се случи, бе неговият бог да го остави да умре от собствената си смърт.

Гневът на краля не можеше да се успокои, докато той стоеше в тази стая край това легло и смъртно ранения си баща, докато хирургът му показваше медния куршум и пасторът, около който коленичиха всички насъбрани, започна да се моли заедно с тях и някой, все едно кой, промълви тихо като на себе си:

— И днес също е петък.

Карл предложи на своя баща убежище в Лувър, повече действително не можеше да стори. А на Навара той каза, като го хвана за рамото, за да го почувствува още по-близък:

— До теб, мили братко! Стаята, която сега подредиха за твоята сестра, за да може тя да влиза през отворената врата при вас двамата, при теб и при Марго — ако ти си съгласен, аз ще дам тази стая на него, моя баща.

Анри благодари: от думите на Карл му стана по-леко на сърцето. Разигралата се тук сцена го бе угнетила много; едва в този час покушението бе изпъкнало с целия си ужас пред съзнанието му.

„След като Карл му предлага Лувър и стаята на моята сестра с отворена врата към моята! Това е удар за старата жена, аз ясно го разбирам. Ето я, извръща се и си излиза с вечната си клатушкаща се походка.“

Когато кралят, кралицата-майка и цялата свита си отидоха, в долния етаж протестантските принцове и дворяни се събраха на съвет. Мнозина настояха господин адмиралът веднага да бъде изведен от Париж и пренесен в замъка му Шатийон. Горе те случайно бяха стояли в стаята на адмирала така, че да могат да видят лицето на отиващата си кралица: и единствено изразът на това лице, което мадам Катерина не бе успяла да овладее накрая, даваше основание на господата да държат упорито на своето. Телини, зетят на господин адмирала, се противопостави: той не искаше да обидят владетеля с недоверието си. Навара реши:

— Господин адмиралът ще живее в Лувър до моята собствена стая с отворена врата между двете стаи. Край леглото му ден и нощ ще бдят моите придворни.

И докато каза това, сърцето му заби лудо. Въпреки всичко Анри изрече думите докрай и независимо от това, дали той очакваше с надежда или се страхуваше от техния отговор, повечето от присъствуващите се съгласиха с него.

Тогава всички се изкачиха още веднъж горе. Тъкмо сменяваха превръзката на ранения и разрязаното му тяло прикова погледите на всички. Някой съобщи за взетото от съвета решение и Колини, вдигнал към тях лицето си, белязано от силната болка, отвърна просто:

— Да.

В един ъгъл на стаята стоеше някакъв човек и си мърмореше под нос на друг език само няколко думи, като ги повтаряше непрекъснато.

Навечерието

Колко е весело в един възбуден град! Тук все още се празнува кралската сватба и непрекъснато се поднасят все нови и по-силни преживявания — не само на двора, но и на народа, и на почетните граждани. Изненадани, неочаквани произшествия, които са истински безплатен театър! Почти ежечасно се изпълнява желанието на някого, защото кой ли всъщност не би желал да присъствува на някое ужасно събитие, макар и треперейки от страх: а ето сега то ти се предлага само̀, без ти да си забъркан в него — и са̀мо се опиваш от преживяния ужас. Искаме още ужаси! Все нови и нови!

Кралят на бандитите се ожени за нашата принцеса, а някой стреля по другия еретик. Хвани единия, удари другия! Бийте по тях и все така! Ето сега край дома му поставят подсилена стража. Да вървим да видим дали наистина са изпратили петдесет аркебузири. Охо! Не насочвайте копията си, не стреляйте по нас! Ние сме народът и почетните граждани. Ето, виждаш ли, наистина е така, както аз казах. От вчера насам старият еретик се страхува и е помолил краля да му осигури безопасността. А ти сам се пази, кралю, когато представителите на рода Гиз тръгнат срещу теб! Но ето го и него, нашия красив херцог! Той излиза да се покаже пред народа и особено пред жените. Да живее Гиз! Но какво става? Нима ти, герою на нашите мечти, бягаш от хугенотите?

Така беше. На това двадесет и трето число от месеца на любимеца на народа Гиз отначало не му провървя. В края на краищата медният куршум на аркебуза бе улучил него самия, така излезе работата. Той сам, брат му и Лотарингският кардинал бяха заподозрени и само временно бяха оставени на свобода. Всички от манастира Сен-Жермен са арестувани, съдебното дело е започнало и кралят се е заклел, че ако те се окажат виновниците, той сам ще ги намери под дърво и под камък. А през това време те се измъкнаха от двора, напуснаха Париж сред блестяща охрана, но всичко е лъжа и измама. Те всеки миг могат да бъдат повикани и върнати, ако мадам Катерина заповяда.

През този ден мадам Катерина бе в неизгодно положение, ако се съдеше по външните факти. Само че мадам Катерина е по-силна от фактите благодарение на своето самообладание и самоувереност; а те се дължат изключително на нейната убеденост, че животът е зъл и че тя самата върви в крак с живота, а другите — срещу него. Впрочем нейният астролог вече я е уведомил какво ще става по-нататък.

И докато навън беше още светло, тя видя всичко, което ставаше наоколо: усилената стража на улица „Изсъхналото дърво“, и не само това. Бедният й син бе разположил във всички къщи около дома на адмирала хугенотски господа и непрекъснато искаше да го уведомяват за състоянието на болния. Майка му също се интересуваше живо, и то съвсем не от празно лицемерие. Ако положението на адмирал Колини отива към подобрение, това може да доведе до сериозни последици. Тя чу: да, отива към подобрение, и си помисли, че това ще бъде само лошо за него. Именно водена от тайните си помисли, тя посъветва дъщеря си, младата Наварска кралица, да посети ранения.

Марго бе учила не само от книгите: тя бе прозряла и повечето от деянията на хората, особено в последно време. Междувременно бе разбрала, че колкото и недодялано да се държаха, хугенотите бяха невинни и беззащитни като агнета. Такива ги бе създал бог, защото ги бе надарил със съвест и те — за свое нещастие — твърде много се вслушваха в нея.

Марго послушно изпълни поръчението на свирепата си майка. По-рано мадам Катерина й се бе струвала съвсем обикновена жена, макар да властвуваше над едно всекидневие, което можеше да бъде и доста опасно. Обаче откакто Марго обичаше, майка й бе приела съвсем друг облик, и един глас, гласът на нейната любов, се опитваше да я попита дали тя все още оправдава мадам Катерина както преди. Този глас не получи отговор.

„Тогава аз бих се държала като хугенотка! — мислеше си Марго. — Но ето, ние ще отидем на посещение в дома на господин адмирала и ще видим в какво състояние се намира той, а след това ще съобщим на нашата майка, че той умира: на всяка цена ще й съобщим точно така. Така ще бъде най-сигурно за него.“

Оказа се, че болният върви към пълно подобрение. Той дори понечи да стане, за да посрещне Наварската кралица. Тя не допусна това — ала когато пасторът подхвана благодарствен псалм и неколцината скромни мъже, които се намираха в простата и строга стая, коленичиха, за да присъединят гласовете си към гласа на пастора, тя също коленичи и запя заедно с тях. При това сърцето й силно заби. Но, първо, свитата й бе останала долу, а и прозорците и вратата бяха затворени; и, второ — сред тези невинни агнета тук! Никой от тях нямаше да иде да я издаде.

Поръчение от майка си получи също и Д’Анжу; затова той уреди така, че стражата на Колини да се командува от един негов заклет враг, някой си Косен. От този миг нататък Наварският крал непрекъснато се натъкваше на трудности и по цял ден трябваше да се разпорежда, за да ги отстранява. За всяко оръжие, което искаха да внесат в дома на адмирала, хората от неговата свита трябваше да водят дълъг спор с Косен. Неговото държане стана повод приближените на господин адмирала отново да настоят той да се махне от дома си. И пак на предложението се противопоставиха същите лица, както и по време на първия съвет: той самият, зет му, Конде и Анри Навара. Те все още вярваха на Карл, с когото през това време се случи нещо неподозирано.

Отначало нищо не можеше да се предположи, кралят отиде да си легне в присъствието на много господа: Навара също издържа на церемонията, макар че бе изморен от всевъзможните си усилия през деня да осигури безопасността на господин адмирала. Веднага след това той се отправи към собствената си спалня. Придворните му го придружиха. Неговата кралица още не се бе прибрала; скоро след това той научи, че тя се била оттеглила в библиотеката си да се моли. Това не можеше да не направи впечатление на всички присъствуващи, особено на него: Марго отишла да се моли сама с всевиждащото божие око. На душата й беше тежко и я гнетеше някакво лошо предчувствие. Бе прекарала вечерта при майка си, седнала върху една ракла и опитвайки се да чете както обикновено.

Майка й приемаше посетители, най-напред брат й Д’Анжу, а след това дойдоха още неколцина: само един от тях беше французин, някой си господин дьо Таван. Останалите трима бяха италианци; и принцеса Валоа веднага разбра, че тяхната среща предвещава някакви необикновени събития. Неочаквано тя си припомни за свои подобни, направени много по-рано наблюдения, на които тя просто не бе обръщала внимание. Ала сега не можеше да ги отмине току-така. Седнала върху раклата на другия край на стаята, тя наостри уши и задълбочила се привидно в своите огромни томове, успя все пак да долови няколко процедени през зъби италиански думи. Те не означаваха нищо добро. Адмирал Колини трябваше да умре и всички присъствуващи, начело с майка й, искаха да принудят нейния брат, краля, да даде съгласието си.

Бедната Марго така се обърка, че вместо да прикрие лице, потърси с очи погледа на майка си. Щом го срещна обаче, мадам Катерина я скастри грубо. Тя, която обикновено никога не повишаваше тон и дори не можеше да нанася побой, без видимо да се развълнува, наруга на италиански дъщеря си, като й подхвърли някаква дума, която означаваше „уличница“, и й заповяда веднага да се махне от стаята. Затова бедната млада жена се бе оттеглила да води своя объркан разговор с бога. Тя знаеше твърде много неща и можеше да ги сподели само с всевишния. Когато любимият й господар изпрати да видят защо се бави толкова дълго, тя веднага се отзова на повика му и го завари в леглото, заобиколен от не по-малко от четиридесет хугеноти. Повечето от тях тя въобще не познаваше, толкова отскоро бе омъжена. Всички говореха един през друг за нещастния случай с господин адмирала. За сетен път решаваха: щом се развидели, ще отидат да изискат от краля правото си да се справят сами с господин Гиз, иначе щяха да го сторят на своя глава! Така минаваше времето и никой не се оттегли за сън.

Къде е моят брат

Тогава те влязоха в спалнята при Карл. Никаква стража не ги задържа, защото това бяха мадам Катерина заедно със сина й, Анжуйския херцог, и останалите четирима мъже, които ги придружаваха. Карл Девети се сепна в съня и помисли, че са дошли да го убият. После позна майка си, която му заповяда да стане. Когато той бе в състояние да я изслуша, отначало тя го изплаши, че вече бил загубен. Въпросът бил да се запази тронът и животът му. По-нататъшните обяснения тя предостави на другите. Те му доказаха с много подробности, че господин адмиралът бил повикал немски и швейцарски войски: и той, Карл, не можел да се справи с тях.

— Продължавай да го наричаш свой баща! — намеси се майка му със студен глас.

Католиците от своя страна били решени най-после да се справят с протестантите, но не под негово водачество.

— Твоята слабост те остави бездеен между двете враждуващи партии и те двете виждат в твое лице свой враг! — рече брат му Д’Анжу, който никога досега не му бе говорил с такъв тон.

Него поне Карл можеше да разбере, както разбираше и господин дьо Таван. Приказките на тримата италианци бяха толкова по-непонятни за него, колкото по-шумно и по-дръзко се стараеха те да му говорят на френски. Сега изведнъж всички бяха заговорили с него не както се полага с крал. Това го накара сам да се усъмни в собственото си положение. Един крал е недостъпен като на портрет, държи се на подобаващо разстояние от хората чрез своята стойка и походка и чрез умението си да поглежда изпод спуснатите си клепки.

Затова Карл Девети се изпъчи колкото можеше в нощницата си, която се бе омотала около него. Погледна изпод клепки и заяви на натрапниците: на съдебното дело ще бъде даден ход.

— Вината на рода Гиз е вече доказана. Аз ще ги накажа. Такава е моята воля.

Мадам Катерина го прекъсна:

— Не твоята. Това е волята на твоите хугеноти и ти си тяхно оръдие, бедни ми синко. Ала ако подложиш на разпит двамата херцози Гиз, те ще ти кажат, че са изпълнили само указанията на твоята майка и на твоя брат; защото ние именно им заповядахме да стрелят срещу твоя адмирал, за да те спасим.

Тя направи и това чудовищно разкритие, без да повиши тон, и дори повдигна безразлично рамене. С това постигна в първия миг той въобще да не осъзнае какво бе извършила в действителност. Той й каза сравнително спокойно:

— Ти си заповядала? Майко, не е възможно.

Тя седеше пред него, гледаше нагоре и не го изпускаше из очи. Тримата италианци отново понечиха да се намесят. Д’Анжу им направи знак да мълчат; той едва успяваше да овладее треперенето на цялото си тяло. Това беше опасният миг: напразно любимият син бе съветвал старата кралица да не казва истината на краля. А тя смяташе истината твърда като бастун и затова реши, че ще бъде от полза за нейния беден Карл.

— Аз го заповядах! — потвърди тя, седеше спокойно, гледаше към него нагоре и следеше неговите реакции, докато той пребледня, после се изчерви, направи рязко движение към вратата и се върна назад. В продължение на една секунда сякаш бе решено, че той ще извика стражата и ще заповяда да арестуват всички, които бяха тук, също и майка му.

Но не стана така. Кръвта нахлу силно в лицето му и той се олюля.

— Ти трябва да седнеш, сине мой — посъветва го тя, а на своя любимец даде знак да овладее най-после безпричинното си треперене.

„Този касапин не смее да предприеме нищо! — помисли си тя за Карл Девети. — Аз действувам така, че Хабсбургският дом да бъде доволен, а и такава е волята на съзвездията. С всичко съм се съобразила.“

Той се подпря на един стол и процеди злобно през зъби:

— Вие би трябвало да се оттеглите в някой манастир, мадам, след като сте ме превърнали в убиец на най-добрия ми приятел и навлякохте на главата ми проклятието на сегашните и на идните поколения!

Мадам Катерина съвсем не изгуби спокойствието си, което стигаше до вцепенение и в края на краищата беше способно да парализира всекиго. Нищо не можеше да я отклони от намерението й.

— След като проклятието висне вече над тебе, спаси поне живота и трона си! Един-единствен удар с меч ще бъде достатъчен.

Той разбра срещу кого. Сякаш него бяха улучили, падна назад върху стола. Тъкмо това беше най-сериозната му грешка; от този миг нататък всички, поотделно или многогласно можеха да се надхвърлят върху него, както си искат.

— Един-единствен удар с меч — издайте заповед, сир, и вие ще предотвратите безброй много нещастия и избиването на хиляди души!

Той разтърси буйно глава и затвори очи.

— Отделните квартали на Париж вече се въоръжават — извика Д’Анжу, набрал смелост и удряйки върху масата.

Градските квартали действително се въоръжаваха, но само поради мълвата, която сам той бе разпръснал, че безброй много хугеноти били тръгнали на поход към Париж. Карл отвори към него умореното си око, в което се четеше много презрение. Макар и обезсърчен и победен, той оказваше съпротива по свой начин: затвори се в себе си и ги презираше. Тогава съзаклятниците удвоиха усилията си, за да сломят волята на този сам човек.

— Ти не можеш повече да отстъпиш. Те също не могат да отстъпят. Сир, вие не можете да отстъпите.

Думите се застигаха, всеки глас подсилваше предишния, всеки прокънтяваше самостоятелно, долу ниско глухият глас на старата жена, горе нависоко — двата звучни италиански органа, редом с другия, който крещеше като папагал. Д’Анжу и дьо Таван вметнаха един насърчителен боен призив:

— Смърт на адмирала!

Карл изтърпя мъчението цял час. Понякога проговаряше, без да го чуят, или поне те така се преструваха.

— Аз не разрешавам да докосвате господин адмирала! — или: — Аз не мога да наруша кралската си дума!

Бе дал тази дума на един френски благородник, а забравяше на кого казваше сега това. Впрочем все едно че не го беше казал.

Неочаквано изстена, изтръгна се от вцепенението си, изправи глава и протегна заплашително двете си ръце към вратата.

„Дали все пак няма да извика стражата?“ — помисли си майка му и я обзе безпокойство.

Той обаче направи нещо много по-необикновено. Попита:

— Къде е моят брат?

След тези думи в стаята се възцари пълна тишина: всички загледаха краля, после се спогледаха помежду си. Какво говореше той, кого викаше? Майка му каза:

— Твоят брат е тук, сине мой.

И тъй като нейният отговор ни най-малко не промени държането му, тя не можеше повече да го разбере. Мадам Катерина успяваше да се справи с всички факти; само пред чувството беше безсилна и не знаеше какво да предприеме. Впрочем тя не бе присъствувала, когато бедният й пиян син бе промълвил една вечер възбудено на ухото на новия си зет:

„Навара! Отмъсти за мен! Аз затова ти давам сестра си. Отмъсти за мен и за моето кралство!“

Случайност беше, дето по това време младият Анри си бе легнал вече, заобиколен от своите четиридесет протестанти. Впрочем той можеше и да стане. Те имаха да предявят достатъчно искания пред краля; защо да ги отлагат чак до сутринта? Още сега всички можеха да излязат вкупом и да нападнат преддверието на кралската спалня, тъй като бяха превъзхождащата сила. Ето, вратата се разтваря: Братко мой! Ти идваш да ме спасиш.

Ала вратата не се разтвори, неговият брат го бе изоставил и нещастникът усети, че наближава краят му. Мадам Катерина го видя, изписано по лицето му — това поне тя добре умееше. Той се видя изоставен и подхвърлен на произвола на съдбата. Бързо, един-единствен удар! Тя се облегна на бастуна си, за да се изправи от стола, хвана сина си Д’Анжу под ръка и извика много по-силно от всичко, което бе казала досега:

— Да се махаме от този двор, за да се спасим от явна гибел и да не присъствуваме на катастрофата тук! А колко лесно беше тя да се избегне! Но твоят брат няма смелост, той е страхливец!

Карл чу това и също скочи на крака. Страхливец, той!

Сякаш камшик изплющя по лицето му. Пред него зина бездна, тъй като и майка му го изоставяше. В главата му бушуваха противоречиви чувства. Чест, срам, ярост и съзнанието, че е прав, го превърнаха в жалко същество с потръпващо лице. Той бе готов да падне на колене. Можеше също така да намуши някого с ножа си. Ала той избра една трета възможност — побесня. Яростният му изблик го спаси в последния миг от гибелното отчаяние. Той затича напред-назад из стаята и започна да крещи, подклаждайки по този начин сам яростта си. В сцената, която сега разигра, имаше не само поза, но тя бе и начин да излее страха си. Той разблъска всички от пътя си, отхвърляйки към стената всеки, който стоеше пред него. Мадам Катерина почти затича, скри се зад един шкаф, който приличаше на крепост, и го погледна, за да прецени докъде можеше да го отведе яростта му. Дори и в това отношение тя се съмняваше във възможностите на своя нещастен син.

В това време Карл се спря по средата на стаята като самотна фигура на ужаса, за каквато искаше да се представи. Наоколо му цареше мъртва тишина; въпреки това той изрева.

— Тишина!

Насъсквайки се сам все повече, той отправи някакви богохулствени думи по адрес на божията майка. После дойде резултатът от беса му:

— Вие искате да убиете адмирала: и аз го искам! И аз го искам! — изрева той така, че му се зави свят. — Но и всички останали хугеноти в цяла Франция — той превърна очи и изрева още по-силно — трябва да се убедят в това. Нито един не бива да остане жив, нито един, който след това да дойде да ме упреква! Няма да допусна такова нещо, няма да го допусна! Хайде, вървете и се разпореждайте! — и той удари с крак и изрева: — Още ли сте тук? Или…

Но нямаше повече никакво „или“ и нещастникът го знаеше. Те се разбързаха, заблъскаха се един друг, защото всеки искаше да излезе пръв. Последна вървеше майка му; от прага тя се извърна още веднъж назад и му кимна с необичайно одобрение. То означаваше: Ти направи това много по-добре, отколкото очаквах от теб. Вече затворила вратата зад гърба си, тя се ослуша за кратко време, за да чуе какво прави той. Вътре беше прекалено тихо. Дали не беше припаднал? Но тя не го чу да пада. Едва ли ще е възможно. Не, невъзможно е — реши мадам Катерина и се заклатушка забързана подир другите. Защото сега имаше да се решават много неща, които веднага трябваше да бъдат изпълнени.

Тя не се бе надявала сериозно, когато по-рано се надвесваше духом над бездната, че действително ще успее все някога да се прехвърли на отсрещния бряг. Сега вече стоеше отсреща благодарение на своето търпение, смелост и предвидливост. Затова върховното ръководство на всичко предстоящо се падаше единствено ней. Нейният син Д’Анжу не биваше да се замесва в изпълнението на задачата. Един бъдещ крал не бива лично да взема участие в дело, което наистина е нужно и правилно, макар и да остави върху действуващите лица някакви неприятни следи. Дванадесет часът. Какъв ден е утре? О, да, свети Вартоломей. Колкото и нашите мероприятия да вървят в крак със световната история, все съществува опасност те да бъдат изтълкувани превратно, а да очакваш благодарност за делата си, е направо излишно.

Признанието

Ето ги, те нахлуват в двора на къщата му. Адмирал Колини чу отдолу блъскащите по вратата приклади и дръжки. Някой командуваше: той позна ясния раздразнен глас, беше Гиз. В същия миг адмиралът разбра какво го очаква: смърт. И той стана от леглото, за да я посрещне на крака.

Прислужникът Корнатон му подаде да облече домашния си халат. Хирургът Амброаз Паре попита какво става и Корнатон му отвърна, гледайки към господин адмирала:

— Това е бог. Той ни вика при себе си. Те ще разбият къщата. Всяка съпротива е безполезна.

Долу престанаха да чукат, защото Гиз говореше на отреда си. Той се състоеше от много войници, сред които бе и стражата, която Наварският крал бе разпределил по магазините отсреща, за да осигури безопасността на адмирала: той не можеше да предположи, че техният капитан можеше да предаде адмирала само от чиста омраза. Те заеха цялата улица „Изсъхналото дърво“ и всичките й изходи: също и къщите, където бяха настанени протестантски господа. Те никога вече нямаше да влязат при господин адмирала, чийто живот им бе толкова скъп, защото преди това щяха да изгубят своя собствен.

Камбаната на Сен-Жермен л’Оксероа даде сигнала. От целия град заприиждаха отредите на гражданите-доброволци. Те се познаваха един друг по бялата лента на ръката и по белия кръст на шапките. Всичко бе предвидено и всеки знаеше задачата си както простите хора от народа, така и първенците на града. Господин дьо Монпансие беше завзел Лувър и бе обещал да не пропусне нито един протестант да излезе оттам. Улица „Изсъхналото дърво“ бе оставена на господин Гиз, защото той сам бе си изпросил честта да ликвидира адмирала, който все още не беше мъртъв, а само ранен и безпомощен. При глухия звън на голямата камбана той извика с ясния си глас на своя отред:

— В никоя война досега вие не сте си извоювали такава слава, каквато ви очаква днес!

Те разбраха това и се втурнаха смело напред.

— Какъв ужасен вик! — каза горе в стаята си пастор Мерлен.

Викът още кънтеше в ушите на всички. Прислужникът Корнатон разбра веднага, че бе извикала слугинята, която бяха убили долу.

— Вече са по стълбата — каза капитан Йоле. — Горе обаче ние сме им устроили засада и няма евтино да им дадем живота си! — и той излезе навън при своите швейцарски стражи.

В стаята при Колини останаха неговият лекар, пасторът му и прислужникът — като не смятаме един скромен четвърти, който напразно се мъчеше да избегне погледа на господин адмирала: факлите на войниците хвърляха в стаята светлина, сякаш навън гореше огън. Господин адмиралът ги гледаше със спокойно лице; онова, което те видяха изписано върху него, бе вътрешно спокойствие и бодрост пред лицето на смъртта; той не желаеше те да видят нищо друго, не желаеше да видят обяснението между него и бога, което още продължаваше и не бе стигнало до никъде. Той каза на приближените си да се махнат колкото е възможно по-бързо. Сбогува се с тях и настоя решително те да се оттеглят на сигурно място.

— Швейцарците все още задържат стълбището. Изкачете се на покрива и бягайте оттам. Аз отдавна вече съм се подготвил за всичко, пък вие и без това с нищо не можете да ми помогнете. Предавам душата си на милосърдието на бога, в което съм сигурен.

С тези думи той им обърна гръб безвъзвратно: те минаха пред него мълчешком. Когато реши, че е останал съвсем сам, той повтори на висок глас:

— На твоето милосърдие, в което съм сигурен — и се ослуша да чуе ще получи ли потвърждение.

Междувременно швейцарците продължаваха да задържат стълбището. Колини се ослушваше, ала потвърждението на въпроса му не идваше. От миг на миг лицето му постепенно слизаше към глъбините на ужаса.

„Спокойствие и бодрост пред лицето на смъртта, къде сте?“

Ужас и покруса се изписаха видимо върху чертите на лицето му. Неговият бог го бе отблъснал. Швейцарците все още задържат стълбището.

„Преди те да отстъпят, аз ще трябва да съм те убедил, боже мой. Кажи ми, че не съм виновен за смъртта на стария Лотарингски херцог! Аз не дадох заповед да го убият, ти знаеш това, аз не исках неговата смърт, ти си ми свидетел. Нима трябваше да задържа убийците, след като Гиз сам беше решил: да ме убие? Ти не можеш да искаш такова нещо от мен, о господи, и не можеш да ме упрекнеш, че съм виновен. Какво? Не мога да те чуя. Отговори ми, о господи! Остава ми съвсем малко време, докато швейцарците все още задържат стълбището.“

Около него се чуваше шум и трясък както откъм улицата, така и от дома; а той спореше и се противопоставяше, разтърсваше сключените си една в друга ръце към неумолимия, към когото бе издигнал нагоре лицето си на стар изпитан воин. Из един път той чу гласа, който очакваше. Той изрече с пълна сила:

— Ти си виновен.

Тогава християнинът в него се разтърси от първия трепет на спасението — от земна гордост и духовно вцепенение. Развълнуван от предчувствие за очакващото го блаженство, извика, отправил поглед нагоре:

— Виновен съм. Прости ми!

Швейцарците не можаха повече да задържат стълбището: и петимата бяха паднали убити. Шумна сган изтрополи нагоре по стъпалата: искаха да блъснат вратата, но тя не се поддаде веднага. Когато влязоха вътре, видяха препятствието: един човек бе легнал върху прага с лице към пода. Те започнаха да го удрят с прикладите и сметнаха, че са го убили. Ала той бе умрял преди това, потресен от вида на борещия се със себе си и намерил най-после спасение християнин. Никой не го познаваше; беше просто немският преводач Николаус Мюс. Дълбоката му почит и голямата любов към господин адмирала му бяха вдъхнали смелостта да остане да умре сам заедно с него.

Някакъв човек, на име Бем, пристъпи напред, швейцарец, ала на служба при Анжуйския херцог. Пред камината стоеше един благороден господин, от тези, пред които такъв като Бем може да пристъпи само пълзейки. Сега обаче швейцарецът извика високо и заплашително:

— Не си ли ти адмиралът?

С това той въпреки очакването си не постигна онази близост, от която убиецът се нуждае пред своята жертва, и затова неочаквано се обръща към нея на „ти“. Не, благородният господин запази разстоянието и Бем направи усилие, за да премине последните две крачки.

— Аз съм адмиралът — беше отговорът. — И ти няма да съкратиш живота ми.

Странен отговор, разбираем само за онзи, който бе видял как този предал се в ръцете на бога човек вече бе станал недосегаем за човешка ръка. Бем се смути, погледна объркан оръжието си, което господинът пред него гледаше с презрение. Бе един дълъг изострен отпред прът, с каквито могат да се разбиват само врати. С него той смяташе да промуши тялото на адмирал Колини — и тъй като сега адмиралът извърна лице встрани, той действително го стори. Адмиралът падна. Един от останалите швейцарци, които бяха нахълтали в стаята, видя лицето му и се изненада от унищожителното превъзходство, което бе изписано върху него и което впоследствие, когато разказваше за случая, той наричаше самообладание. Раненият промълви още нещо, само че всички бяха прекалено много възбудени, за да го разберат, а то гласеше:

— Дори не някой мъж, а само тая паплач!

Последните му думи бяха проява на нетърпимост към хората.

Когато адмиралът лежеше вече повален, и останалите смели наемници побързаха да си заслужат заплатите. Мартин Кох го удари със секирата си. Третият удар бе нанесен от един войник на име Конрад, но едва при седмия удар Колини издъхна. Господата в двора бяха изгубили вече търпение. Херцог Гиз извика нагоре:

— Бем, свърши ли най-после?

— Готово, ваша милост! — отвърна Бем и колко щастлив беше той, задето отново можеше да извика „ваша милост“, вместо да забива изострения кол в тялото на друга „милост“.

— Хвърли го през прозореца долу! Ангулемският рицар не вярва, докато не го види със собствените си очи.

Ландскнехтите изпълниха заповедта на драго сърце и тялото на адмирала падна пред краката на господата. Гиз вдигна един парцал от земята и избърса кръвта от лицето на мъртвия.

— Той е, познах го. А сега — останалите! — Стъпи с крак върху лицето на мъртвия и заключи: — Смелост, другари! Най-трудното вече е свършено.

Разсъмваше.

Кръвожадният рев

На разсъмване младият Наварски крал каза на жена си, която лежеше до него, и на своите четиридесет придворни, заобиколили леглото му:

— Не си струва да се спи повече. Ще изляза да поиграя топка, докато стане кралят: тогава веднага ще му напомня обещанията му.

Кралица Маргарита прие думите му с радост, защото много се бе изморила и най-после се надяваше, че ще може да поспи, след като всички мъже излязат от спалнята.

На разсъмване, всъщност докато късата лятна нощ се разсейваше, в една стая на Лувърския дворец, гледаща към площада и излизащите от него улички, стояха Карл Девети, майка му мадам Катерина и брат му Анжуйският херцог. Те не говореха помежду си, защото се ослушваха да чуят револверния изстрел. Той щеше да им извести, че всичко е вече свършено, и те щяха да видят какво да правят по-нататък. Изстрелът се разнесе и те изведнъж се разбързаха да изпратят човек на улица „Изсъхналото дърво“ със заповед до господин Гиз да си върви у дома и да не предприема нищо срещу господин адмирала. Разбира се, много добре знаеха, че вече е късно, и изпратиха придворния само за да могат след това да се оправдаят пред германските князе и пред английската кралица, за да намалят вината си. Въпреки това дадоха безполезните си разпореждания с искрено усърдие, сякаш все още можеха да се надяват на нещо. Мадам Катерина и синът й, Анжуйският херцог, изпаднаха направо в някаква закъсняла паника: дали все пак всичко няма да се провали?! Очаквайки вестта, сам Карл целият трепереше. Дано нищо не се бе случило, дано да бе сънувал само!

Отговорът пристигна, какъвто можеше да се очаква, и Карл веднага изпадна отново в доброволната си лудост. Крещейки по начин, който накара всички да повярват, че наистина е обезумял, кралят се оттегли в стаята си и яростно заповяда да доведат при него Навара и Конде — да ги довлекат начаса! Оказа се, че те сами вече бяха тръгнали към него.

По пътя си чуха през един отворен прозорец как някъде заби тревожно камбана. Спряха се и никой от тях не смееше да каже онова, което подозираше, докато накрая Анри сам го изрече:

— Ние сме в клопка — и добави: — Но все още можем да хапем.

Защото пред и след него вървяха неговите дворяни, те бяха изпълнили целия коридор между стаите от двете му страни. Но едва той се опита да им вдъхне смелост, когато всички врати край тях се разтвориха — отпред, отзад, от двете им страни, и избълваха въоръжени мъже. Първи бяха убити Телини — зетят на адмирал Колини, и господин дьо Пардейян. Анри можа да види само това, защото го изтикаха напред. Някой го сграби за ръката и го вмъкна при себе си. Конде го последва, защото в суматохата те не се бяха отделили един от друг, за да могат взаимно да се бранят. Щом ги притегли в стаята си, Карл сам заключи вратата. Те бяха при него, в собствената му спалня.

Застанали зад вратата, тримата се ослушваха към шумовете отвън, чуваха кръвожадните викове, звън на оръжие, шум от падащи тела, мъртвешки хрипове и пак кръвожадни викове. Когато всички убити наблизо издадоха последния си стон, крясъците се отдалечиха нататък. Те означаваха: „Да живее Исус!“ Означаваха също така: „Смърт! Смърт! Избивайте всички!“ — и бесният рев отмина нататък. „Tue! Tue!“[1] — един общ рев. Той кънтеше през коридорите и залите, ту по-силен, ту по-слаб, отсам и оттам. Който се ослушваше отвътре, имаше чувството, сякаш целият Лувърски дворец бе завладян от някакви зли духове вместо от придворни и техните стражи. Човешкото дело, което се вършеше тук, приличаше на някаква чудовищна шега. Тримата едва устояваха на желанието си да излязат от тази врата: може навън всъщност да не става нищо? Само развиделяващото се августовско утро нахлуваше в стаята и единственият действителен шум беше дишането на спящите.

Но никой не погледна навън. Всички, и Карл, както и двамата му пленници, тракаха от ужас със зъби и криеха лицата си един от друг. Единият го бе притиснал в ръцете си, другият се бе извърнал към стената, третият се бе навел ниско напред.

— Нали и на вас ви се струва, че всичко това не може да бъде истина? — каза веднъж Карл.

Той съвсем не изглеждаше вече обезумял, откакто навън всички бяха полудели.

— И все пак е вярно — заяви той след малко и в същия миг му хрумна нещо, което трябваше да каже: — Вие сами сте виновни за всичко! Ние трябваше да ви преварим, защото вие крояхте някакъв заговор срещу мене и срещу целия ми дом! — Той за първи път изрече нещо, което майка му, мадам Катерина, му бе внушила, и никой не му възрази нито дума.

После Конде отвърна буйно:

— Теб аз отдавна можех да те убия, стига да бях искал, а както бяхме осемдесет протестантски дворяни в Лувър, нямаше да имаме нужда от кой знае какъв заговор, за да изтрепем всички ви!

Анри каза:

— Моите заговори пък обикновено се коват в леглото до сестра ти.

Той вдигна рамене, сякаш смяташе за ненужно да отвръща изобщо на отправения му упрек. Дори разтегли уста в усмивка: при даденото положение това направо можеше да бъде полезно, би било един възможен изход, ако и Карл бе отвърнал на усмивката. Кралят обаче предпочете да се разяри дори само заради другото съобщение, което трябваше да направи на зет си Анри. Та той още не знаеше за края на адмирала! Затова Карл повиши глас и заяви, че Пардейян, придворният от Навара, който лежал мъртъв пред вратата му, бил издал предварително техния план. Бил извикал високо: „Заради ръката на адмирала ние ще отсечем четиридесет хиляди други ръце.“

След това Карл се разпали още повече, за да могат думите му да приличат на речта на невменяем, и така те научиха за смъртта на адмирал Колини. Облени в студена пот и разтреперани, двамата млади мъже се спогледаха, без да обръщат повече внимание на Карл, който продължи да крещи заради себе си, докато гласът му съвсем секна. Той хулеше адмирала като измамник и предател, който мислел само за гибелта на кралството и затова бил заслужил най-страшното отмъщение. Думите, които бълваше една през друга, неизбежно го доведоха дотам, че той сам им повярва. Карл бе обладан от силна омраза и страх. Накрая в ръцете му блесна изваден кинжал. Двамата обаче не го забелязаха, защото сега те виждаха пред себе си съвсем други лица.

Видяха пълководеца да излиза от шатрата си, заобиколен от войските си, и те двамата също държаха конете си за юздите. После веднага всички препуснаха срещу врага — цели петнадесет часа не слязоха от конете и бяха великолепни, неуморими и не усещаха телата си от напрежение. Вятърът ни поема, ние летим, погледите ни стават все по-ясни и по-силни. Ние виждаме далече напред, както никога преди, защото сега пред нас има враг. Какво щастие е да яздиш срещу врага, а ти самият да си напълно невинен, чист и неопетнен, докато врагът е затънал до гуша в грехове и трябва да бъде наказан! Такъв и само такъв те виждаха пред себе си адмирал Колини в този час, когато научиха за неговата смърт. Анри си помисли за това, че неговата майка Жана напълно се бе доверила на господин адмирала, а ето сега нито тя, нито той вече бяха живи. Тогава Анри остави побеснелия Карл да буйствува, докато гласът му пресипна, а сам той седна на една ракла.

Гласът на Карл все повече предрезгавяваше, а в стаята хлуеха отвън кръвожадните викове. Когато Карл най-после успя да овладее гласа си, той им заповяда да се отрекат от вярата си: само така можели да спасят живота си. Конде веднага извика, че за такова нещо не можело и дума да става и че за тях вярата била по-скъпа и от живота. Анри му кимна нетърпеливо и успокои Карл: по това можело още да се поговори. Братовчед му обаче заяви, че е решен на всяка цена да навакса непроявената досега съпротива. Конде разтвори прозореца, за да навлезе вътре тревожният камбанен звън, и се закле сред този шум, че може светът да загине, но той никога няма да се откаже от правата вяра!

Анри затвори прозореца; оттам отиде при Карл, който бе застанал с кинжал в ръка пред един шкаф, наподобяващ крепост: напречни греди, топовни гюллета от черно дърво и железни обкови, Анри се приближи към буйствуващия Карл спокойно, но с твърда стъпка и му пошепна на ухото:

— Безумец е тоя там с неговата вяра. Вие обаче, сир, съвсем не сте безумен.

Карл вдигна кинжала, но Анри отмести ръката му.

— Остави това, мой августейши братко!

Как му хрумна тъкмо тази дума? Щом я чу, Карл изпусна кинжала, който падна на пода и отскочи. Прегърнал своя приятел, братовчед, зет или брат, нещастникът изхлипа:

— Аз не го исках!

— Така и предполагам — каза Анри. — Но кой тогава го искаше?

Отговори му от неопределена далечина канският рев на убийците. Разтърсван от плач, Карл все пак направи движение към една от стените, сякаш те имаха уши. Да, така беше, навярно и този път майка му, мадам Катерина, бе пробила малка дупка според обичая си, за да може да дебне оттам какво става в стаята. А може би сега тя се ослушваше навън към предсмъртните викове, иначе не можеше и да бъде, дори и когато се касаеше за такава закоравяла убийца. Тя се клатушкаше и сновеше из стаите си, бастунът й опипваше по-несигурно от друг път пода. Тя проверяваше здравината на вратите, поглеждаше изкосо нагоре към широкоплещестите си непоклатими стражи, сякаш се питаше докога те щяха да я бранят. Възможно беше отчаяни хугеноти, па макар и последните останали живи, да решат да нахлуят в стаята й и преди да са ги убили, да й отнемат на бърза ръка скъпия старчески живот. Едрото й бледо лице остана безизразно, очите й — помръкнали. Веднъж тя пристъпи към едно ковчеже, за да се убеди за сетен път дали прахчетата и шишенцата вътре са на мястото си. Оставаше й все още хитрината и дори хора, които нахлуват някъде, за да убиват, могат да бъдат уговорени най-напред да се подкрепят с глътка питие, нали?

Анри се разсмя, изхихика беззвучно: не можеше да се въздържи, както Карл не можеше да престане да хлипа. Ужасът прави смешното да изглежда още по-смешно. В ушите му бучаха ужасните смъртни викове, а във въображението му изплуваха образите на виновниците с всичките им безобразия и недъзи. Това е велико благодеяние за човека, защото той би се задушил от омраза, ако не можеше да се разсмее. В този час Анри се научи да мрази и това му беше от полза, че можа да се надсмее над всичко омразно за него. Той извика към мрачния си братовчед Конде:

— Слушай! Представи си само Д’Анжу в този момент! Крещи „Тю! Тю!“ и бърза да се пъхне под масата.

И при тези думи братовчед му си остана все така мрачен, но не и Карл; той попита жадно:

— Истина ли говориш? Брат ми Д’Анжу се пъха под масата?

Тъкмо това бе целял Анри, разчитайки на лошите чувства на Карл към престолонаследника. Добре беше да се отвлече вниманието му към омразния му брат, за да забрави, че тук държи в своя власт роднините си хугеноти и че сам е невменяем. Особено когато опасността е близка, комичното е най-полезно: мисълта за смешни неща може поне да намали опасността. Анри, който се бе научил да мрази в този час, оцени същевременно голямата полза от лицемерието. Затова възкликна открито и чистосърдечно:

— Аз много добре знам, августейши мой братко, че всъщност всички вие не сте мислили да сторите никому зло. Вие просто търсите как да си убивате времето с развлечения, като че ли сте на турнир или си играете на въртележка. Тю! Тю! — повтори той виковете навън и така изкрещя, че всеки щеше да се отврати.

— Така ли мислиш? — възкликна Карл и из един път почувствува голямо облекчение. — Тогава аз ще кажа истината единствено на тебе: аз не съм умопобъркан. Само че те не ми оставят никакъв друг изход. Припомни си, че моята кърмачка е хугенотка и аз съм бил закърмен с нейната вяра още от детските си години. Д’Анжу иска да ме убие! — изграчи той и преобърна очи и имаше опасност отново да изпадне в буйство — било то искрено, или неискрено. — Но ако аз умра, ти отмъсти за мен, Навара! Отмъсти за мен и за моето кралство!

— Ние с теб вършим общо дело — отвърна Анри настойчиво. — Ти продължавай да се правиш на безумец, когато това ти се налага, а аз — на шут, защото действително съм такъв. Искаш ли веднага да ти покажа един фокус? Един чудесен фокус? — повтори той колебливо, защото тайно се подвоуми дали шегата ще излезе сполучлива.

Той бе видял как зад гърба на Карл приличащият на бойна крепост шкаф — напречни греди, топовни гюллета от черно дърво и железни обкови — едва забележимо се бе разтворил: само Анри видя това и в същия миг различи двете лица, които се подадоха отвътре. Той им даде знак с очи да почакат. В същото време направи с ръцете си за Карл фокус-мокус, както правят шарлатаните по панаирите.

— Ти мислиш, разбира се — заговори той с наперения глас на подобни хора, — че който веднъж е умрял, е умрял. Ние, хугенотите, обаче не мислим така: с нас работата стои другояче. Бъди спокоен, височайши братко! Вие ми убихте в Лувър всичко на всичко осемдесет дворяни, но ето че първите двама отново се съживиха.

И той размаха ръце, кривейки всичките си десет пръста, отгоре надолу по посока на шкафа, и то на достатъчно разстояние, за да не се приближи твърде много до магията, която трябваше да се извърши. Карл също отстъпи назад и върху лицето му се изписаха недоверие и ужас.

— Появете се! — извика Анри, вратите на шкафа се разтвориха из един път и пред краката на Карл паднаха на колене Д’Обинйе и Дю Барта.

Всичко стана много бързо и Карл не можа да сколаса да издаде първия вик на новия си пристъп на безумие; затова остана безмълвен и гледаше със смръщено чело какво става. Двамата мъже бяха коленичили пред него, тялото на единия стърчеше наполовина по-високо над другия, но и двамата бяха прилепили длани до гърдите си, както се полага на бедни изгнаници, които си позволяват да се завърнат отново от селения, откъдето никому не е разрешено да се връща. С приглушен глас и двамата изрекоха едновременно:

— Простете ни, сир, че напуснахме царството на Плутон! Смилете се също така над заклинателя на духове, който ни изведе оттам!

Засега Карл се отказа да се прави на невменяем. Седна и каза:

— Само вие двамата ми липсвахте! Няма що, станете, но какво да правя сега с вас? Всичко това е ужасно!

Това беше най-трезвият миг на Карл; всичко случило се и онова, което щеше да се случи, просто го отвращаваше и го измъчваше — както щеше да личи на бъдещите му портрети. Един крал, издънка на отмиращ род, целият в бяла коприна, с кос поглед, пълен с подозрителност и отегчение, а кракът му издаден леко напред за танцова стъпка. Карл Девети извърна ръката си с дланта нагоре: с това той даде свобода на всички.

Те веднага се възползуваха от нея. Дю Барта мина напред и отвори вратата. Д’Обинйе кимна към един от прозорците, откъдето сега нахлуваше ясният ден.

— Щастие беше за нас, че той бе оставен отворен през нощта и че тук нямаше никой.

Дю Барта се върна бързо назад от вратата: бе успял да погледне навън. После тя се открехна.

[1] Убивай! (фр.) — Б.пр. ↑

Видяха се отново

Вратата се открехна, разтвори се и вътре влезе Наварската кралица, мадам Маргарита Валоа, Марго.

Брат й Карл каза:

— Ето те най-после и тебе, моя дебела Марго.

Анри извика:

— Марго!

Първото непосредствено чувство и на двамата бе радостта. Ето я, тя стоеше пред него, не бе загинала, макар че толкова много засади и смъртни опасности я бяха заплашвали, и все още носеше със себе си изтънчената си красота с целия блясък, към който животът сякаш се бе стремил до предишната нощ. И двамата — и Карл, и Анри — се изплашиха посред радостния си порив:

„Аз не бях край нея през тази опасна нощ! Как е възможно нищо да не й личи?“

А то не й личеше, защото Марго бе измила твърде много кръв и сълзи както от лицето, така и от тялото си, преди да може отново да се покаже пред очите на хората, облечена в гълъбовосиво и розовочервено като изгряващото утро, а перлите блестяха върху нежноцъфтящата й кожа. Какво усилие й бе струвало всичко това! Защото в предсмъртен страх върху нея се бе хвърлил един полуумрял хугенот. Други я бяха умолявали и заклинали да ги спаси, доведени до ръба на гибелта, като в отчаянието си й бяха разкъсали нощницата и дори не бяха пощадили красивите й ръце, дращейки ги с ноктите си, станали съвсем остри от изживяния ужас. Един безумец пък се бе хвърлил да убие и нея, и то единствено, задето ужасно мразеше нейния любим господар.

— Навара ми удари плесница, затова аз ще убия най-скъпото му същество! — бе изсъскал задъхано капитан дьо Нансе съвсем близо до нея и бе стиснал издадената си напред хищна десница, убеден, че е сграбил жертвата си.

И сега, щом се напрегнеше, тя отново чуваше неговия пресипнал глас, усещаше жадния му дъх и действително не можеше да разбере:

„Как можах да му се изплъзна, когато стаята ми беше пълна с хора? Защото те лежаха чак зад леглото ми, въргаляха се по пода, буйствуваха или вече се бяха вкаменили и занемели.“ Всичко това тя носеше в душата си, макар че външно сияеше като изгрялото утро: така изискваха от нея приличието и чувството й за собствено достойнство.

„Моят повелител трябва да ме обича!“

Тя се опита да погледне Анри право в очите, но неочаквано това й се стори необикновено трудно. Без да иска, тя отмести очи, преди още погледите им да се срещнат. Впрочем той също отклони своя поглед и се взря някъде покрай нея, както и тя гледаше край него. Какво означава това, за бога? Та то е невъзможно!

— Мой Анри!

И:

— Моя Марго! — възкликнаха едновременно и двамата и се спуснаха един към друг:

— Кога всъщност се разделихме с теб? Нима толкова време мина оттогава?

— Аз — каза Марго — останах в леглото и мислех да заспя, а ти стана.

— Аз станах и излязох заедно с моите четиридесет придворни, които бяха стояли край леглото ни. Имах намерение да изиграя една игра на топка с крал Карл.

— А аз, любими мой повелителю, мислех да поспя. Но после се случи така, че цялата бях заляна с кръв и сълзи — и нощницата, и лицето ми. Дори предсмъртната пот на много хора капеше върху мен. Всичко това, за жалост, бе дело на моите близки. Те избиха всички твои хора, и тъй като никой не е повече твой, отколкото аз, щеше да бъде по-добре за мен, ако бях умряла. Но аз дойдох при тебе през труповете на мъртвите по коридорите и ето ние с теб отново се видяхме.

— Отново се видяхме — каза й той много тъжен и дори не се опита да се пошегува.

Тя почти се бе надявала на това: младеж като него се надсмива особено над ужаса. Но не, припомни си тя: защото за него аз съм самият ужас.

— Аз, твоята бедна кралица — по-скоро дъхна тя, вместо думи, в лицето му.

Той кимна и промълви:

— Ти, моя бедна кралице, си дъщерята на жената, която уби моята майка.

— А ти ме обичаше твърде много, твърде много.

— Сега тя изби всички мои хора.

— И ти вече никак не ме обичаш, никак не ме обичаш.

Той понечи да разтвори широко обятията си за Марго, увлечен само от гласа й, защото не я виждаше, свел поглед надолу. В душата си обаче той вече бе разтворил обятия; още една дума от нея — но тя не я изрече. Може би почувствува: не мога, не бива, или пък: излишно е. Нима вече го изгубих? Отдели се от него и след като прекара ръка по челото си, каза високо, за да я чуят всички:

— Аз дойдох при августейшия си брат. Сир, аз ви моля за живота на неколцина нещастници! — При тези думи тя се отпусна на колене пред Карл Девети, спазвайки напълно етикета: това бе страстната молба на една умоляваща, но поднесена с оная тържественост, която всеки дължи на краля. — Сир! Подарете ми живота на господин дьо Леран, който се втурна в стаята ми, целият намушкан с кинжал и с кървящи рани, а аз бях още в леглото си и той се вкопчи в мен от ужас пред убийците, докато най-после двамата паднахме от леглото на пода. Подарете ми също така живота на вашия пръв придворен дьо Миосен, този толкова достоен мъж, а също така и на господин Д’Арманяк, който е пръв камердинер на Наварския крал!

Тя изрече думите си докрай, спазвайки напълно етикета, макар че Карл бързо я прекъсна. Та той толкова се бил зарадвал на нейното спасение! Да, но после в него отново се върна необуздано ужасното му пренасищане от всичко. Той не можеше да почувствува, нито да възприеме нещо повече, докато Анри и Марго се радваха, че са се видели отново. Те бяха в някакъв свой свят, а Карл — в свой. Неочаквано той разбра, че някой иска нещо от него: сестра му — която го наблюдава, шпионира го и след това ще донесе на майка им онова, което той е казал, и какво е изразявало лицето му! Затова той изцяло промени физиономията си, изведнъж целият почервеня, това не е така трудно; вената на слепоочието му се изду, очите му се извърнаха назад почти с цялата ябълка, до краен предел. После крайниците му затрепериха, главата му също, зъбите му заскърцаха и след цялата тази подготовка той изрева диво:

— Да не съм чул нито дума повече за това, докато не избият всички еретици до един! Отречете се от вярата си! — изрева той на присъствуващите: защото в стаята му имаше още четирима хугеноти, които бяха останали живи само благодарение на него, и майка му щеше да го научи.

Анри понечва да възпре братовчед си Конде: напразно, за него е въпрос на чест да изкрещи със същата сила като Карл. Той не е длъжен да дава никому сметка за своята вяра, освен единствено пред бога, и няма да се отрече от истината, колкото и да го заплашват! При тези думи Карл, извън кожата си от ярост, се нахвърли върху него със сила. Както са на колене, Дю Барта и Д’Обинйе задържат краката му и той започва да крещи:

— Метежник! Бунтовник и издънка на бунтовник! Ако до три дни не пропееш другояче, ще заповядам да те удушат!

Той му даваше три дни срок, което при ужасния му пристъп на безумие действително беше твърде много. Навара, който дължеше сметка пред всички протестанти много повече, отколкото братовчед му, въпреки това и сега постъпи както първия път: благ като агне, той обеща да премине към другата вяра — и то след страшната сеч от тази нощ! Но на него и през ум не му минаваше да удържи думата си, когато даде обещанието пред Карл, и Карл много добре знаеше това. Двамата леко си намигнаха.

— Искам да отида да се порадвам на жертвите си! — обяви, без да щади гърлото си, безумният повелител на кървавата нощ.

Всеки, който бе наблизо — стражи, придворни, любопитни от двора или хора от прислугата, — всички трябваше да свидетелствуват по-късно, че Карл Девети е стоял зад делата си и бе излязъл да види своите жертви. При това на прага ръката му уж случайно докосна ръката на зет му Навара и той бе единственият, който чу как Карл му прошепна:

— Ужасно, ужасно! Нека ние двамата държим един за друг, братко!

После той окончателно стана такъв, какъвто трябваше да бъде: жестокият Карл от Вартоломеевата нощ — и се опиваше от вида на своите мъртъвци, първите, които се бяха натъркаляли току зад вратата му, както и от всички останали по коридорите нататък. Той блъсна с крак встрани безчувствените им крайници и стъпваше върху главите им, които не можеха повече нито да се съпротивяват, нито да мразят. При това непрекъснато бълваше ругатни и заплахи; не беше негова вината, че никой не можеше да го чуе, освен неколцината му неми придружители. Отникъде не се показваше жив човек, защото да убиваш е уморителна работа и след нея убиецът се отдава на сън или на пиянство. Мъртвите обаче бяха останали сами.

Те изглеждаха безброй много, както никога не могат да изглеждат живите. Защото след всяка сбирка живите се разпръсват. Мъртвите не бързат, тяхно е земното царство и всичко, което расте по него — и живини, и съдби, и бъдещето — толкова безмерно, че се нарича вечно. Агрипа д’Обинйе заговори:

Смъртта не е далеч. Тогава чак отвъд

животът е без смърт, но не без цел и път —

животът е спасен, смъртта е победена.

Ний гоним все успех, а не злочестини.

Кой плувал би напред по бурните вълни,

щом може в пристан тих да чака примирено.

Той говореше тихо, както подобава сред мъртъвци, чийто живот се разпростира над всички времена, и затова е бавен и съвсем тих. Шумни са ругатните на обезумелия. Анри познаваше тези стихове: Агрипа ги бе произнесъл за първи път през неговата сватбена нощ, преди да се оформи дългото шествие, начело на което Карл Девети поведе младоженеца заедно с целия си двор към брачното му ложе. Сега шествието беше друго, макар че трябваше да го отведе към същата стая. Анри не се обърна да потърси Марго.

Тя вървеше сред останалите мъже, които не й обръщаха внимание, и фактически вървеше последна. Никога през своето съществуване като принцеса мадам Маргарита не се бе чувствувала толкова незначителна, колкото тук, при преминаването на един безумец и на неколцина победени мъже сред редиците на мъртвите. Какъв необясним израз бе застинал по лицата на някои: изненадани, те дори сякаш бяха засрамени от сполетялото ги безмерно щастие. За сметка на това върху други лица нямаше и следа от одухотвореност и те веднъж завинаги бяха попаднали в ада: мадам Маргарита правеше тази разлика и за миг дори видя същия израз върху лицето на един от предишните си любовници. Тогава усети, че й прилошава. Дю Барта я подхвана и полуносена от него, тя продължи нататък.

Пред една камина двамина стояха изправени един срещу друг — бяха се проболи взаимно с кинжалите си и стояха все още прегърнати. Понякога протестантите не бяха изненадани беззащитни, и тогава те бяха повлекли след себе си колкото се може повече от своите врагове. Някаква жена лежеше безжизнена върху тялото на един мъж, когото явно бе искала да спаси от смърт.

„И тя не е могла да стори нищо — помисли си Марго, полуотпусната върху Дю Барта и влачейки едва крака. — Не е могла да стори нищо. И аз не можах да сторя нищо“ — помисли си тя.

Над перилата на едно стълбище бе увиснало тялото на дебел готвач — високата му бяла шапка бе паднала от главата и се бе търколила надолу по стълбата. Точно в тази поза и Анри бе видял този човек или някакъв друг преди време: тогава той беше пиян, сега беше мъртъв. Впрочем с тази оргиите ставаха две — първата през брачната нощ и сега тази. Тя бе дошла с едно закъснение от шест пъти по двадесет и четири часа, и затова беше и по-добре организирана и след нея още личаха останките и страшните лица — външно те често изглеждаха същите, но всъщност бяха съвсем различни.

Анри се подхлъзна в една локва кръв, това го изтръгна от унеса му и той се взря в изгасналото лице на младия Ла Рошфуко, последния пратеник на неговата майка. Тук Анри не издържа повече и изхлипа. Заровил лице в ръцете си като малко дете, той изстена:

— Мамо!

Приятелите му се престориха, че не са го чули. Карл продължаваше да играе ролята на кръволок и може би действително бе станал такъв по време на това пътешествие през бездните на преизподнята. Марго произнесе тихо, само за Анри:

— Него не можах да го спася. Почти го бях въвлякла в нашата стая, когато те го откъснаха от вратата и го убиха.

Тя изчака: не последва никакъв отговор. Анри бе изминал един твърде дълъг път до вратата, до която бе стигнал сега, бе го изминал без Марго и какъвто и жизнен път да го очакваше занапред, той нямаше вече да бъде същият с нея. През тази врата, белязана от трупа на младия Ла Рошфуко, влезе един друг Анри, различен от онзи, който бе излязъл от там, окрилен само преди час.

Този Анри вече знаеше. Той бе слушал в продължение на цяла една нощ смъртните викове, огласящи Лувърския дворец. Бе поглеждал лицата на мъртвите си приятели, бе се сбогувал за сетен път с тях и с дружеските отношения между хората — бе се сбогувал със свободния волен живот. Една дружина приятели, препускащи рамо до рамо на конете си, и един църковен псалм, подет от всички заедно, докато от полето хубавите момичета тичаха насреща им: така весели и волни се носеха те под бързащите на небето облаци. И ето сега той ще влезе в тази стая като победен, като пленник. Ще се подчини, ще стане нов човек под лъжливия образ на някогашния Анри, който много обичаше да се смее, вечно беше влюбен и никого не можеше да мрази, от никого нямаше защо да се пази.

— Кого виждам за своя най-голяма радост жив и здрав! Нансе, добри ми приятелю, какво щастие, че поне на вас нищо не ви се е случило! Някои се съпротивяваха, знаете ли, когато трябваше само да проявят малко доверие. Нищо не можа да им помогне обаче, и така им се пада. Че кой ли влиза сам така глупаво в капана? Само хугеноти могат да постъпят така. Аз обаче не, аз много по-често от вас съм бил католик, Нансе, и ето сега отново ще стана. Спомняте ли си още как моите хора искаха да ме повлекат след себе си на портата пред моста? Аз обаче исках да вляза вътре, за да отида при моята кралица и при нейната достойна за възхищение августейша майка, където ми е и мястото. На вас, приятелю Нансе, аз бях принуден да ви ударя една плесница, за да ме пуснете да вляза: затова сега пък ще ви прегърна!

И той наистина го стори, преди още капитанът да се опомни от този изблик на добро чувство. Колкото и да се дърпаше или изпъваше назад, той бе принуден да приеме и целувките по двете си бузи, макар да скърцаше силно със зъби. Нансе още не се беше опомнил, когато ловкият нахалник изчезна от очите му.

Анри влезе в стаята, която Марго отключи. Колкото и широка да бе вратата, Карл я закри цялата с тялото си. Той не пусна никой да влезе вътре, макар че веднага се разкрещя да дойде стража, за да види сметката на останалите още живи тук протестанти. Дьо Миосен, първият придворен на краля, падна ничком върху вдървените си колене пред кръволока не като човек, който трябваше да умре, а като някой стар чиновник, когото има опасност по-рано да уволнят. Д’Арманяк, слугата-дворянин, не благоволи да се поклони. Той бе издал единия си крак напред, бе вирнал глава и притискаше ръка до гърдите си. А върху леглото имаше някакъв бял, изцапан с кървави петна вързоп, от който святкаха чифт младежки блестящи очи.

— Кой е това? — попита Карл и забрави да крещи.

Камердинерът отвърна:

— Господин Габриел дьо Леви, виконт дьо Леран. Позволих си да го превържа. Защото той бе окървавил цялото легло. На другите, сир, не можеше да им помогне повече никаква превръзка. — И с едно движение, което издаваше болка и същевременно презрение към смъртта, той посочи много трупове наоколо.

Карл втренчи поглед в тях, после откри онова, което му трябваше.

— Тези неверни псета — изкрещя той — са осквернили стаята на принцеса Валоа, моята сестра, за да се оставят да ги избият тук. Веднага да се отнесат да ги ощавят като добичета! Махнете ги оттук, Нансе!

След тази заповед на капитана не му остана нищо друго, освен да изнесе със своите хора мъртъвците. През това време Карл прикри с цялото си тяло живите. Щом войниците завиха зад първия ъгъл на коридора, той изсъска към дьо Миосен и Д’Арманяк, като извърна страшно очите си нагоре:

— Махайте се по дяволите!

Те не чакаха втора подкана. Дю Барта и Д’Обинйе също се възползуваха от удалата им се възможност. Карл лично заключи вратата подир тях.

Сега той каза:

— Аз разчитам на гасконците: те ще преведат добрия Миосен така, че няма опасност да им се случи нещо по пътя. Марго, ако смяташ да докладваш на нашата майка, че аз щадя хугенотите, тогава аз знам много повече неща за тебе. Ето там един лежи върху собственото ти легло. — И добави повече на себе си: — До него има още място. Защо да не легна и аз? И моят хал не е по-добър от неговия! — и той се изтегна до белия вързоп върху окървавения чаршаф.

Скоро лицето и дъхът му се успокоиха като на спящ. Ала Анри и Марго видяха как изпод затворените му клепки потекоха сълзи. От склопените очи на младия дьо Леран също още капеха сълзи. Така лежаха и почиваха един до друг тези две жертви на последната нощ.

Краят

Марго пристъпи към прозореца и погледна през стъклото навън. Нищо не проникваше в съзнанието й: тя чакаше само Анри да се приближи към нея.

„Той ще ми заговори на ухото и ще ми каже, че всичко е било само сън. Ще се надсмее над всичко останало както обикновено и ще мисли единствено за нашата любов. Nos belles uamors — помисли си тя с неговите думи. Със собствени думи обаче си помисли: — Нашето брачно ложе е цялото в кръв. Ние дойдохме дотук, прекрачвайки през труповете на избитите му другари. Моята майка ме превърна в негов враг. Той ме мрази. А него моята майка превърна в пленник. Аз не мога да уважавам един пленник. Следователно това е краят.“

И докато си мислеше за края на любовта им, неутомимата й надежда поде всичко отначало:

„Той ще ми заговори на ухото и ще ми каже, че всичко е било само сън. Не! — реши тя. — Той не би го сторил, защото е мъж и защото всеки мъж е по детски горд. Той сега сигурно седи зад мен, обърнал ми е гръб и очаква, че аз ще се приближа внезапно и ще го целуна. Та нали аз съм и по-учена, и по-опитна от него, и освен това съм жена. Той предоставя на мен да придвижа по-нататък нещата и аз все пак ще успея да накарам едно момче да повярва, че всичко, което е истина, не е истина! Ей сега ще се заема с него!“

Вместо това, преди още тя да се обърне, отвън нахлу невъобразим шум. Всички камбани на Париж забиха едновременно; само една-единствена, която рано сутринта бе изръмжала ниско и глухо, сега остана няма; тя бе доволна, че е била първата, и сега мълчеше след изпълнената задача. Колкото и силно да биеха камбаните обаче, зверските викове за мъст отекваха през техния звън.

„Слава на Исуса! Избийте всички! Тю! Тю!“ — се носеше навън кръвожадният рев. Един поглед към площада и уличките, водещи към него, и Марго се олюля назад.

„Учена и опитна, да, и все пак за това аз не бях помислила. Какво можем да сторим, дете мое, страдащо мое дете?“

Тя се обърна към стаята: него го нямаше. Двамата мъже на леглото стенеха насън, и двамата сънуваха собствената си екзекуция, която се извършваше под ударите на всички камбани и сред страшния рев на убийците. Изведнъж всички шумове се пренесоха тук вътре в стаята и се забиваха в главата й като гвоздеи. Стори й се, че стои сред някаква страшна буря, олюлява се и я обзема ужас. Причината за това чувство бе, че в съседната стая някой отвори прозореца. Анри беше влязъл там. Да види и да чуе всичко не заедно с Марго, а сам! Бе минал през избитата врата на стаята, която бе подготвена за сестра му и където преди няколко дни трябваше да бъде подслонен адмиралът, скрит на сигурно място от убийците му. Марго отпусна безпомощно рамене:

„Да премина прага — за жалост, не мога. Да отида при него — вече не.“

Той слушаше и гледаше. Площадът долу гъмжеше от хора, които се стичаха от съседните улички — всеки бе зает с нещо, никой не присъствуваше като спокоен зрител. И всички вършеха едно и също: убиваха и умираха; и го вършеха с най-голямо усърдие, в пълно съзвучие със силния размах на камбаните и със смъртните викове. Добре извършена работа, и все пак колко много разнообразие и изобретателност! Някакъв наемен убиец влачеше по земята подире си стар човек, завързан с въже — за да го хвърли в реката. Някакъв гражданин уби друг със старание и точност, после го прехвърли на рамо и го отнесе до една камара, където всички бяха натрупани голи. Народът грабеше дрехите на убитите: това бе работа на простолюдието, не на почетните граждани. Всекиму своето. Почетните граждани се отдалечаваха с бързи крачки, натоварени с тежки кесии с пари: те знаеха къде съседите им друговерци прибираха в домовете си това-онова. Някои носеха цели ракли, за което, разбира се, пак използуваха мишците на простолюдието. Едно куче ближеше раната на намушената си с кинжал господарка и трогнатият убиец го погали, преди да пристъпи към следващата си жертва. Защото и убийците имат сърце. Те може би убиват един-единствен ден през живота си, а кучетата си галят всеки ден.

На края на една уличка се виждаше малко възвишение, върху което се въртяха крилете на вятърна мелница, отколе и вовеки. Мостът над реката водеше на открито, само да можеше да се добере до него човек. Цяла тълпа бягащи паднаха на моста под ударите на стражата. Защото, под командуването на неколцина ездачи, стражата бе на местото си и бдеше за реда и сигурността. Пешеходци и ездачи се движеха удобно в празното място, което всеки убиец оставяше около себе си на разположение на съседа си. Те имаха нужда от място, както пчелата има нужда от място за упоритото си трудолюбие. Ако не бе всичката тази кръв и още някои други неща, особено адският шум — от известно разстояние човек можеше да си помисли, че тези хора берат цветя на някоя ливада. Пък и небето се синееше над всички слънчево и ведро.

„С каква точност работят! — мислеше Анри. — Защо правят тази разлика между онези с белите ленти на ръката и останалите — щом като и без това искат да убиват? Нима за да имаш право да убиваш, трябва непременно да бъдеш с бяла лента? Но те не убиват за себе си, а за други, по поръчка, заради делото: затова го правят с чиста съвест. Въпреки необузданата ярост, която сякаш също им е заповядана, те работят съвестно и с удоволствие. Ето там неколцина издигат бесилка. Те ще свършат работата си, когато всички вече ще са мъртви. И на бесилката ще могат да окачат само трупове. Но това не ги смущава, защото и без друго не го правят за себе си. Те никога не действуват за себе си: трябва да запомня това. Колко лесно може човек да ги тласне към злото и пагубно дело! Много по-трудно ще бъде да ги накараш да направят нещо добро. Почтени граждани и хора от народа — събрани заедно при благоприятни условия, те се превръщат в паплач!“ — помисли си Анри, и същата дума бе последната, която бе минала през ума на умиращия Колини.

На отделни места се проявяваше и явното безумие. То се перчеше през площада, без да принася никаква друга полза за общото дело: само гласът му грачеше нахално.

— Пускайте им кръв! Пускайте им повечко кръв. Лекарите казват, че през август кръвопускането било еднакво полезно, както и през май.

Така подканваше заетите с пъкленото дело някой си господин дьо Таван, който сам не похващаше нищо. Затова пък той бе седял в тайния съвет, свикан от мадам Катерина, когато се взе решението за тази сеч, и дори бе единственият французин в съвета.

В това време откъм уличката един изпълняващ самостоятелно задачата си мъж с бяла лента, който сам се насърчаваше най-съвестно, доведе някакъв човек:

— Тю! Тю!

Анри искаше да изкрещи, но не можа да издаде нито звук. Понечи да направи някакво движение, да донесе оръжие и да стреля надолу. Но напразно, там долу имаше само осъдени и палачи.

„Този пълен стар човек, моят учител Бовоа, не се е оставил да го влачат, нито да го блъскат пред себе си, а е тръгнал достолепно, пред тия ревящи убийци. Той е философ и животът за него е ценен само докато е разумен. Господин дьо Бовоа, какво вършите вие? Коленичите и широката ви одежда се надипля около вас, а вие сте изпълнен с достойнство и самообладание. Скръствате молитвено ръце и чакате търпеливо, докато палачът наостри меча си. Господин дьо Бовоа, мой добри учителю!“

Анри се строполи на пода, скри лицето си в мишницата и затова не видя колко леко отсякоха долу главата на пълния стар човек. Не видя също така, че от съседната къща изтича една жена с някакъв съд в ръка: тя подложи съда под рукналата кръв и я изпи.

Когато дойде в съзнание, Анри видя, че вратата към съпружеската им стая е заключена. Марго я беше заключила.

Обобщение

Твърде късно, вие сте омагьосан. Предупрежденията, които ви се правят от всички страни, вече не могат да ви помогнат. Признанията на краля, вашия шурей, остават без отклик и тревогите на вашата любима не могат да ви обезпокоят. Вие се отдавате на любовта си, докато убийците, треперещи колкото от страх, толкова и от омраза, очакват само кървавата нощ. Най-после вие срещате страшната нощ, както бихте срещнали една красива непозната: а в това време господин адмиралът бе станал вече нейна жертва почти пред очите ви. Не означава ли това, че вие сте знаели всичко, и то отдавна, но че никога не пожелахте да се вслушате в съвестта си? Вашето заслепение приличаше до известна степен на новия подозрителен пристъп на безумие на Карл Девети. Той го бе приел като убежище. Вие от своя страна отказахте да признаете очевидността, за да си осигурите предварително алиби. Каква полза, щом като след това трябваше да паднете от облаците и ще трябва още по-горчиво да изкупите желанието си да бъдете щастлив, без да поглеждате назад.

V
Школата на нещастието

Аз не знаех какво е ад

Мисълта, с която бе припаднал, се върна първа в съзнанието му, когато се събуди.

„Мой добри учителю“ — заговори Анри като на жив човек, който би могъл да му помогне.

След това чу отговора, който гласеше:

„Аз живея в една затворена отвсякъде къща, на чиято врата хората пишат най-неприлични прякори по мой адрес.“

Сега тези действително произнесени някога думи отекнаха така точно в съзнанието му, че той се огледа. Беше сам, съпружеската им стая бе заключена и около него цареше пълна тишина. Камбаните мълчаха, зловещите крясъци се бяха оттеглили от площада заедно със слънчевите лъчи и оживената доскоро дейност бе приключила. Нищо не се помръдваше, освен обесените по бесилките; труповете им леко се полюляваха. Съвсем неподвижна бе и високата камара от разсъблечени трупове. Само кучетата се примъкваха и ближеха раните им. Хората, които бяха останали живи, бяха изчезнали, същите тези хора, които преди това упорито и с истинско чувство на удовлетворение бяха доказали на какво са способни. Сега те бяха спуснали дори кепенците пред прозорците на къщите си.

Второто нещо, което дошлият отново на себе си Анри си помисли, беше:

„Моята бедна майка е мъртва, но тя също ме предупреди.“ — Той се отдалечи в най-задния ъгъл на стаята и чу гласа на майка си, както преди малко бе чул думите на учителя си. Тя му каза: „Този развратен двор и тази зла кралица“ — и гласът на майка му говореше на някогашното още съвсем наивно дете, много време преди тези събития. Тъкмо затова нежният, отдавна замлъкнал вече глас така късаше сърцето му, защото в действителност всичко това се бе случило сега, много по-ужасно и по-жестоко, отколкото си го бе представяла приживе бедната Жана.

„Ти умря от отрова, моя мила майко. Знаеш ли го? А после убиха и господин адмирала, научи ли го? Убит е и Ла Рошфуко, когото ти ми изпрати като свой последен пратеник. Мъртви са много от онези, които ти служеха, не са вече между живите нашите дворяни. Ние всички попаднахме в клопката им, макар че ти ме предупреждаваше, майко. Но аз не послушах нито тебе, нито стария хитър Бовоа, нито…“

— О, господи, колко много са те! — каза той гласно.

Защото сега всички предупреждения, в които не се бе вслушал, се нахвърлиха върху него — така многобройни, толкова стремително, че той не можеше вече да ги различава едно от друго и се хвана за главата.

„Марго — и Марго също: тя ме предупреди чрез анатомическата рисунка! Бедната госпожица — и тя: зебло покриваше дребния й труп! Д’Елбьоф: пред портата, когато ме дръпна назад сред тълпата, тогава имаше още време да избягам! Та и сам Карл Девети: «Навара, отмъсти за мен!» И Морне: «Колини остана тук, защото него го очаква гробът, теб обаче те очаква брачното ложе!» Морвер: и той мечтаеше за кръв! Д’Анжу: с витаещите около него духове! Гиз: с извадения кинжал и с разкрилата се най-после омраза върху лицето му! А и мадам Катерина: над нея бе надвиснала, движеща се заедно с нея отколе и навред, бавно съзряващата тайна на тази нощ! Аз обаче си въобразявах, че мога да бъда щастлив — щастлив под нейния поглед! Защото не знаех какво е ад.“

Това бе надвисналата над него присъда, и тя отново го повали.

„Аз не знаех какво е ад.“

И без да издаде нито звук, той падна напреко върху леглото, като притисна гърдите и челото си върху възглавниците и се покори на присъдата, произнесена над него в съзнанието и в душата му.

„Докато празнувах сватбата си, край мен всички едва сдържаха жаждата си за мъст. Оттеглиха се на две групи край стените, за да не се нахвърлят веднага едни срещу други. А аз се оставих да ме съпроводят до брачното ложе. Моята майка, кралицата, бе първата им жертва. Ние всички бяхме обречени да я последваме, знаменията ни го предвещаваха, както и кървавите чудеса. А аз се оставих да ме съпроводят до брачното ложе и празнувах там чак докато започна ужасната кървава сеч. Защото не знаех какво е ад. Всички други мислеха за нея непрекъснато, само аз не, и това е моето провинение. Това е моята безмерна вина. Държах се така, сякаш благопристойността, насмешката и лековерното благоволение можеха да повлияят някому. Но те могат да повлияят само на мен — а аз не знаех какво е ад.“

И докато тези мисли се нижеха в главата му, тялото му потрепери на няколко пъти, сякаш беше готово да скочи, ала не се решаваше. За пръв път то потрепери, когато в ума му изплуваха думите и лицето на сестра му.

„Мили братко! Нашата майка знаеше истината, уверявам ви. Преди да умре от отровата, тя ви завеща: или въобще да не идвате, или да дойдете като по-силния. Махнете се от Париж, братко мой! Разпратете бързи пратеници по цялата страна! После елате на сватбата си начело на своите войски!“

В душата си той чу затрогващия глас на Катрин с извисяващите се нагоре от страх крайни срички. А всъщност това беше неговият собствен глас и предупреждението не приличаше на никое друго. Всички останали го бяха докоснали само външно, единствено то се бе потвърдило от собственото му съкровено убеждение!

Тогава разкаянието го разтърси до дъното на душата му и той се вкопчи с нокти и зъби в леглото.

„Аз не знаех какво е ад. Какво вършех? Бях се отдал на страстта си към Марго? И това не, защото ако беше така, щях да я грабна и да я отвлека от този двор. Но аз не исках да се махна оттук именно заради дързостта и заради опасностите, които криеше този двор, от любопитство към страха — и защото си играех като дете, вместо да отправя поглед към ада!“

И душата му отново се разтърси, та чак леглото потрепери. Да, чудовищният му провал го накара да прокълне младостта си.

„Аз, който исках да поучавам господин адмирала! Упреквах го, че водел ненужна война. Но Колини беше изпълнен с вяра, а тази вяра прави човек да се чувствува свободен — и от испанския гняв, и от рушителните страсти. Той знаеше какво е ад и се бореше срещу него. Докато аз — аз се втурнах направо насреща му!“

Непоносимо. Последното го съкруши. Мислите му преминаха в някакъв унес, също както младеж се оставя да го овладее въодушевлението. Така под напора на силния морски вятър при Ла Рошел сърцето му биеше, обърнато към новия свят — а сега към друг. Само че този свят сега не бе безбрежен и свободен в сравнение с божието царство. Той бе пълен с болка и позор. Той бълва сернистосиви пламъци, ето те вече наближават към него и ей сега ще го обгърнат. Погълнат изцяло от отчаянието, той скача на крака и се затичва с главата напред към стената. После пак се блъска в нея, и пак. Не мисли вече за нищо друго, освен за това единствено движение, и не може да се спре. Но някой друг го спира.

Faciuntque dolorem

Две ръце го насилиха да седне.

— Спокойно, сир! Търпение, благоразумие и невъзмутимост на душата — такива са християнските добродетели, както и предписанията на старите философи. Който ги забравя, се разярява сам срещу себе си, и тъкмо в такова състояние и съвсем навреме ви заварих аз, мой мили господарю. Не очаквах обаче такова нещо от вас — не, съвсем не очаквах такова нещо от вас, по-скоро предполагах, че ще приемете Вартоломеевата нощ с много снизхождение и — как да кажа — с насмешливо презрение. Когато за пръв път надникнах през вратата, вие наистина лежахте на голия под, но спяхте и дишахте толкова спокойно, че си помислих: не го смущавайте, господин Д’Арманяк! Той е ваш крал, а тази нощ беше много тежка. Когато се събуди, той ще е преодолял вече всичко и — какъвто си го знаете — ще се надсмее над случилото се.

Тази дълга реч, произнесена с дързък, приповдигнат тон и с изкусно менящ се глас, остави предостатъчно време на осемнадесетгодишния, изпаднал в отчаяние младеж да се съвземе или отново да стане такъв, какъвто всички познаваха предишния Анри. „Ще се надсмее над случилото се“ — бе заключил дворянинът-слуга; и господарят му допълни веднага:

— Дворът в същото добро настроение ли е като миналата нощ? Тогава, за да приключим веселието, ще ми бъдат необходими двама пастори, които да отслужат заупокойната служба. За да ми достави удоволствие, дори и мадам Катерина ще трябва да пее с тях. — Смехът обаче заседна на гърлото му.

— Все още не го казахте така, както би трябвало — допълни Арманяк изпитателно. — Но като начало беше добре: не бива да се явявате пред другите озлобен! Бъдете весел! Дръжте се непринудено!

Той много добре разбираше, че за момента изисква твърде много от своя господар. Без да каже нито дума повече, сложи една мокра кърпа върху челото му, издуто тук-там от блъскането в стената. После внесе вътре, както обикновено, чебъра за къпане.

— Отивайки за вода — започна той, докато пълнеше чебъра, — не срещнах никого по пътя. Само една врата се затвори предпазливо. Докато вие спяхте, аз дори излизах на улицата, подгонен от глада, защото в кухните няма нищо, през последната нощ там се е проляла много повече човешка, отколкото кокоша кръв, и онзи, който трябва да коли животните, сам е бил заклан. Улицата беше безлюдна, само отдалеч се зададоха двама мъже с бели ленти, но аз веднага ги забелязах, защото вече знам да ги различавам. Начаса потърсих къде да се скрия — в същия миг обаче те двамата се извърнаха кръгом и офейкаха. Ако не ме лъжат сетивата ми, те дори бягаха презглава, защото аз виждах целите им подметки, така силно мятаха крака. Обяснете ми вие, сир, какво означава това.

Анри действително се замисли.

— Не вярвам — отвърна той, че може да са се изплашили от нас, след като избиха почти всички ни.

— Нима не вярвате, че хората имат съвест? — попита Арманяк, вдигайки нагоре ръце, и замръзна в тази поза.

Анри го изгледа сериозно, сякаш е статуя на светец.

— Твоите двама бели приятели може да са те взели за някого другиго — реши той. И влезе в чебъра.

— Вече се стъмва — рече той след малко. — Колко е странно, днес въобще нямаше ден.

— Защото беше ден на сенките — обясни Арманяк. — Залезе бавно и немощно след твърде много пролятата кръв. Чак до вечерта всички стояха затворени зад вратите на стаите си, без да хапнат нищичко, гласовете им бяха стихнали до шепот и само в едно отношение всички бяха запазили още способностите си на живи хора. Защото от тристате придворни госпожици на кралицата-майка, нито една не бе останала сама в леглото си през тази нощ.

— Арманяк — заповяда Анри, — трябва да хапна нещо!

— Разбирам ви, сир. Казвате това не само от някаква физическа нужда. Дълбокият душевен опит ви кара да се подкрепите с малко храна. Със заситен стомах вие ще можете да се покажете в достоен вид пред прегладнелите врагове и ще бъдете в по-изгодно положение от мнозина. Харесва ли ви? — И първият камердинер разтвори хавлията пред своя крал: чак когато се изсуши, Анри видя трапезата, на която имаше месо и хляб.

Веднага се нахвърли върху храната. Режеше, чупеше, поглъщаше и пиеше, докато унищожи всичко; а в това време през затворените клепки на слугата му се отрониха две сълзи. Арманяк си мислеше:

„Ние ядем по волята на смъртта — под нейната издигната над главите ни ръка, която за днес се е отказала да ни грабне. Така препускаме през страната, така ядем, така влизаме в залите на Лувърския дворец. При това сме слуги, а всъщност сме дворяни, един от нас обаче е крал и ето той — така си мислеше Арманяк — си хапва здравата, както подобава на крал.“ — Именно поради тези си тържествени мисли Арманяк започна да си тананика весело:

— Тя Катерина се нарича, весден, когато е сама, същинска мишка, стъпва тихо, и през ключалките занича: какво ли става у дома? Тя вижда все картини лиси: дела престъпни, страховити, злодейства, кърви и убити…

— И какво прави тя там? — попита Анри против волята си.

След като се нахрани, нещо го караше да попита за Марго. Искаше да узнае: напусна ли вече кралицата, моята съпруга, покоите си? На този въпрос първият му камердинер трябваше да отговори: Наварската кралица се интересува настойчиво как се чувствувате, сир. Арманяк трябваше дори да добави: Мадам Маргарита очаква колкото се може по-скоро нейният любим господар да я посети — макар че от Арманяк не можеше да се очаква да се изрази така. Освен това Марго не би му възложила подобна задача. Анри от своя страна пък не биваше да приема подобна покана. За тях двамата това вече беше свършено — и той въздъхна. Арманяк много добре разбра защо. Той не бе човек, подходящ да предава деликатни поръчения, защото ги изпреварваше с бързата си мисъл.

— Мадам Катерина е извикала при себе си Наварската кралица — каза той с най-естествения и за случая най-силно въздействуващия тон. Изчака господарят му да го погледне изненадан и направи продължителна пауза; когато очакването на Анри се изостри достатъчно, Арманяк заговори още по-нехайно: — Аз видях кралицата. Тя излезе при мен, тъй като един лакей й пошушна в стаята на майка й, че аз съм навън пред вратата. Аз поддържам известни връзки с лакеите на кралицата-майка. Този тъкмо влизаше да внесе мастило. Попитах го: „За какво?“ — „Тя иска да пише нещо“ — отвърна ми той. — „А мадам Маргарита?“ — попитах, без въобще да бях сигурен, че тя е вътре. „Тя седи на раклата — довери ми веднага глупакът. — Не смее да излезе от стаята на старата.“ — Тогава му предложих: „Да се обзаложим на една ока вино, че тя ще излезе да ме види!“ И както беше жаден, той веднага се съгласи и след малко сам разтвори вратата пред мадам Маргарита: заслужи си парите.

— Остави сега лакеите и премини към кочияшите! — настоя нетърпеливият му слушател.

— И аз тъкмо това мислех, сир — каза Арманяк. — Наварската кралица ми съобщи някои неща — и аз ви ги предавам несвързано и без да ги разбирам, както подхожда на прост човек като мене. Френската кралица пише собственоръчно писма до Англия, Испания и Рим. Съчинява ги и ги поправя по няколко пъти, защото съобщението, което трябва да направи, е сериозно, пък и освен това всеки път се налага да описва събитията от миналата нощ по друг начин — за кралица Елизабет, за Дон Филип и за папата. Не знаейки как да постъпи, мадам Катерина потърсила — съвсем не по обичая си — съвета на своята учена дъщеря — и ето сега, точно осведомена за онова, което се върши тук, нашата кралица ми заръча да ви предам всичко с моята бъбрива уста.

Арманяк се поклони, беше изпълнил поръчението. От този момент нататък той се посвети изцяло на тоалета на своя господар, разстла дрехите на леглото, после му ги облече, без да продума нито дума, за да остави своя крал да разсъждава, Анри мислеше:

„Марго ми предава тайните на своята свирепа майка. Това е все същото, като да ми съобщава, че ме очаква както досега в нашата спалня. Не, това е дори повече. Нейното поръчение означава: скъпи мой Хенрикус — за миг той започна да мисли на латински и чу самата Марго да го произнася с красивия си глас: не идвай, скъпи мой Хенрикус; за жалост, това ни е забранено — всички радости и всички болки на нашата убита любов. Quod petiere premunt arcte, faciuntque dolorem corporis… — те притискат диво до себе си онзи, за когото жадуват, и нараняват тялото му. Парещи спомени нахлуха в съзнанието му — за буйни прегръдки и за впиващи се в целуващите устни зъби. Всичко това е минало и никога повече не бива да се повтаря! Сега вече положението е такова, че моята любима ми отдава душата и съвестта си, както преди това ми бе отдала тялото си. — Но и това става пак с пламенна буйност и хапане. Faciuntgue dolorem animae — и нараняват душата. Ако можехме сега отново да съединим телата си, ние бихме плакали и двамата, защото сме обречени да бъдем врагове и да си причиняваме взаимна болка. По-добре би било да разберем двамата какво замислят нейните близки и как можем да се махнем оттук. Каквито и намерения да имат те, аз трябва колкото се може по-скоро да се отдалеча на сто мили от този двор, и при това ще разчитам на Марго, моята неприятелка, която все пак ми издава тайните на своята майка.“

Тук мисълта му секна. И пак изплуваха отделно думите: Faciuntque dolorem…

Без да иска, Анри проговори гласно:

— Нито на нея, нито на когото и да било друг не мога да разчитам. Трябва сам да си помогна.

Но аз съм в ръцете им

Той се огледа. В стаята беше само Д’Арманяк, който не бе чул нищо или поне така се престори. Първият камердинер на Наварския крал бе хванал дръжката на вратата, но още не я бе натиснал. Стори го едва когато се увери, че господарят му се е върнал към действителността. Пред отворената врата в преддверието се оказаха двама придворни; те стояха на самия праг, готови да поведат Наварския крал не където той им заповядаше, а където им бе наредено вече. В тази поза чакаха господин Дьо Нансе, комуто Анри бе зашлевил плесница, и господин Дьо Косен, един от убийците на адмирала. Анри пристъпи привидно съвсем непринудено, дори си даде вид, че не осъзнава истинското положение, защото се разсмя невинно. После веднага се извини със смирен и смутен тон.

— Оттук направо на литургия ли отиваме? — попита той и застана доброволно между двамата придворни. — Впрочем часът е много подходящ, тъй като всички ще отидем на църква на гладно сърце, както никога досега. Или може би господата са яли вече нещо от вчера насам? На мен не са ми поднесли дори лист салата, и това за моята природа е много по-тежко от всички други лишения.

Докато стигнат голямата зала на Лувърския дворец, той изприказва още много лекомислени думи, между които напразно оставяше паузи за отговор. Същевременно сериозно го занимаваше мисълта, как да се добере до причината за тяхното мълчание. Нима то е само защото те сега бяха негови пазачи, а той техен пленник? Те обезателно имаха и други причини и той трябваше да ги открие. Спасението му се криеше във възможността да проникне в помислите на тези хора.

Отначало видяха само гърбове. През всички прозорци се бяха надвесили хора, които други пък се мъчеха да избутат, за да могат сами да погледнат навън. На небето сякаш неочаквано се разстла тъмна нощ и хората бяха обладани от някакво безпокойство, което сега веднага се прехвърли и върху Анри и неговите придружители. Тук те го оставиха. Той се оказа до най-младия брат на краля — херцог Д’Алансон. Двуносия, както го наричаха заради един израстък на носа му, кимна многозначително с глава. Братовчед му Навара трябваше изрично да го попита какво става навън. На това братовчедът отвърна само с една дума — и веднага отмести поглед другаде.

— Гарваните — бе казал той.

Тогава Анри разбра причината за внезапно настъпилото затъмнение: грамадно ято черни птици се бе спуснало над Лувърския дворец! Един приятен за тях мирис ги бе привлякъл отдалече, а слънчевият зной дори го подсилваше; но те бяха изчакали да настъпи техният час. Двуносия каза:

— За тях тук са се погрижили добре — подметна само той, после промени стойката си, направи кръг около братовчеда си и поклащайки внимателно насам и натам глава, за да види кой го подслушва, отново застана до Анри. — За никого другиго — допълни той и изчезна за малко зад блъскащите се пред прозорците.

Един красив мъж, Бюси, промълви под нос:

— Не го слушайте! Той леко се е умопобъркал. Впрочем всички сме се умопобъркали. — И отново се изгуби сред другите.

Постепенно мнозина се върнаха от високите прозорци към вътрешността на залата. Лицата на повечето бяха бледи и покрити с рани или подутини; подутината върху челото на Навара не бе единствената тук. В погледите на някои се четяха вътрешният ужас и отчуждението на хората от себе си; ръцете на мнозина смутено търсеха къде да се скрият. Сключени първоначално само конвулсивно по средата на тялото, без видима причина, едната ръка се отделяше от другата и се насочваше към кинжала. Анри направо се надсмя над неколцина със смутени лица.

— Аз съм виждал вече такива пернати гадини — заяви той. — Без тях не остава никое бойно поле.

Някой, който тъкмо преминаваше сам през залата, каза:

— Едно бойно поле не е същото, както старият двор или така нареченият Лувърски кладенец.

Беше Дю Барта; той не обърна глава към своя господар и приятел. Анри извика подире му:

— Ние двамата с теб не летим в кладенеца. И това е най-важното: да не лежим в него.

И се разсмя — явно поради детинското си незнание на действителната обстановка; или нима можеше добродушието му да стига чак дотам? Най-близкостоящите до него извърнаха глави встрани, за да не се издадат какво мислят. Само Дю Га, любимецът на престолонаследника Д’Анжу, се изстъпи напред:

— Колко лесно, сир, можеше и с вас да се случи същото!

После и той побърза да прекоси залата и се измъкна през най-близкия изход. Никой не се застояваше дълго на едно място, всички се движеха, но почти никога на групи. Който току-що бе разговарял с някого, прекъсваше рязко думите си, чертите на лицето му се затваряха и той се отдалечаваше сам. Лицата на двамата убийци Нансе и Косен съвсем се бяха променили; върху тях се бе изписала мрачна обърканост; из един път и те се отделиха един от друг.

Сега по протежение на голямата зала, по средата под двадесетте големи полилея, вървеше херцог Гиз сред блясък и с богата свита. За всеобщо изумление на пътя на гордия Анри Гиз се изпречи Анри Навара — обгърна другия с поглед и му махна с ръка: всеки, който видя това, затаи дъх. Гиз обаче отвърна на поздрава и дори отстъпи встрани. После се опомни и рече с тържествуващ тон:

— Поздрав от адмирала!

Щом чуха това, всички се разпръснаха. Лотарингският херцог продължи напред с тежки стъпки, но те отекнаха в празната зала.

Като всички останали, и Анри се отдръпна малко настрана, докато хората се съберат отново. А те сигурно щяха да го сторят, защото всички бяха обзети от любопитство, недоверие и чувство на несигурност. Сега-засега всички се спотайваха до стените, а към Анри незабележимо пристъпи братовчед му Конде.

— Знаеш ли вече? — попита той.

— Че съм пленник ли? Е, и какво? Не можах да разбера нищо, макар че погледнах Гиз право в очите.

— Гиз стъпил върху лицето на господин адмирала, когато той бил вече мъртъв. По очите ти виждам, че не си знаел това. Имам основание да очаквам най-лошото за нас.

— Значи, сме го заслужили. Никой не бива да бъде толкова глупав като нас. Къде е сестра ми?

— В моя дом.

— Кажи й, че тя имаше право, но че аз ще се измъкна оттук.

— Нищо не мога да предам, защото и аз не мога да излизам от Лувъра. Стражите са подсилени и ние няма да можем да се измъкнем оттук.

— Следователно не ни остава нищо друго, освен да вървим на литургия? — попита братовчедът Навара.

Братовчедът Конде, който всеки път се бе разярявал през изтеклата нощ, щом чуеше тази дума, сега наведе глава и въздъхна. Въпреки това лекомислието на братовчед му Навара го ужаси, когато той възкликна:

— Важното е да сме живи!

Анри не каза нищо повече, защото хората отново започнаха да се събират. После извика:

— Господин дьо Миосен, вие сте жив! Не е ли това най-голямата изненада през целия ви живот?

Малко по-късно обаче извика:

— Господин дьо Гойон! Вие сте жив! — а той съвсем не беше жив и не присъствуваше в голямата зала, а лежеше долу в „Лувърския кладенец“ като храна на гарваните.

Всички, които чуваха Навара да говори така странно, се извръщаха настрана с различен израз на лицето: върху едни бе написана загриженост, чувство за вина или съчувствие, върху други — само презрение. А през това време на Анри му хрумна да отправи своето повтарящо се „Вие сте жив!“ дори и към престолонаследника Д’Анжу. Тогава хората окончателно се убедиха, че той и след Вартоломеевата нощ си бе останал само един лекомислен шегаджия. Приеха го, разсмивайки се облекчено, но между другото и с укор. Той виждаше ясно всичко, запомняше всекиго — докато те смятаха, че мисли само смешките си.

Тъкмо в този миг в залата влезе Д’Анжу в най-добро настроение: това разсея малко душната атмосфера в двореца. Д’Анжу се държеше като победител, беше весел и благосклонен.

— Дали съм жив! За първи път живея истински; защото моят дом и моята страна избягнаха най-голямата опасност. Навара, адмиралът беше наш враг и той те мамеше. Той се стремеше да унищожи мира във Франция и в целия останал свят. Той искаше война с Англия и разпространяваше слуха, че кралица Елизабет искала да ни отнеме Кале. Наистина, адмиралът трябваше да умре. Всичко останало е само печално следствие от това, верига от нещастни случайности, резултат от стари недоразумения и съвсем излишни вражди, които ние сега ще погребем и ще отпратим при мъртвите.

Последните му, неуместни за случая думи, подействуваха неприятно на най-чувствителните измежду присъствуващите. Общо взето обаче, речта му направи превъзходно впечатление, поради явния му стремеж да смекчи и заглади спомена за случилото се. Именно за това жадуваха всички. От друга страна, речта му бе доста дълга; сега Д’Анжу усети жажда, защото голямото внимание на слушателите също уморява оратора. Когато обаче нареди да донесат вино, оказа се, че в двореца няма нито капка. Запасите се закупуваха от единия ден за другия. Всички вчерашни количества бяха свършени след страшната нощна сеч, а днес? Днес въобще не бе имало ден. Никой не бе помислил за вино, нито за месо, а дори и съдържателите на най-обикновените кръчми не смееха да отворят. Така престолонаследникът и целият двор трябваше да си останат жадни през този ден.

— За това пък не е необходимо да се движим из тъмното като сенки! — подхвърли Д’Анжу и заповяда да запалят двадесетте полилея. Странно, и това никому не бе дошло на ум.

Икономите разпратиха слугите, които се разтичаха веднага и се върнаха отново почти с празни ръце. Бяха намерили съвсем малко свещи, — през предишната нощ всички бяха изгорели докрай сред рева на убийците и умиращите. Здрачът в залата ставаше все по-плътен. Движенията на хората също замряха, гласовете им се снишиха. Всеки стоеше сам и напрягаше поглед да види кой стои до него, и чакаше, без да знае какво. Една дама изкрещя високо. Изнесоха я и от това стана ясно, че доброжелателната реч на брата на краля всъщност не бе променила нищо. Анри, който се провираше тихомълком между насъбралите се, ги чу да си шушукат:

— Или много се престарахме тази нощ, или недостатъчно.

Чу и отговорите им:

— Така или иначе, той е крал. Ако бяхме очистили и него, сега щяхме да си имаме разправии с всички владетели по земята.

От тези думи Наварският крал научи някои неща за собствената си съдба. Много по-добре от някои, които само мърмореха недоволно, той прозря дълбокия замисъл и истинските подбуди на произнесената преди малко реч на братовчед му Д’Анжу. Д’Анжу бе дошъл тук направо от покоите на своята майка, ето това беше тайната! Мадам Катерина седеше в закътаната си стая пред писалищната маса и пишеше със собствената си тлъста ръка букви, които бяха толкова разкривени, колкото тя изглеждаше спокойна; и ето какво написа тя на голямата протестантка в Англия:

„Адмиралът ви мамеше, мила сестро, и аз съм единствената ви приятелка.“

„Прехвърляйки всичко върху един мъртвец, те отхвърлят от себе си отговорността за своите пъклени дела; а светът, който не е съгласен да носи отговорност за подобни ужаси, може да се успокои и той наистина се успокоява. Всичко това засяга само мъртвите. И мене!“ — мислеше си Анри.

Под закрилата на нощния мрак той най-после остави лицето си да добие естествения си израз. Устата му се разкриви от озлобление, а от очите му искреше омраза.

Малко след това той потисна отново не само израза на лицето си, но и чувствата си: защото в залата пак светна. Покачили се върху стълби, слугите запалиха най-после няколко свещи: те разпръснаха слаба светлина в средата на залата. Повечето от придворните възкликнаха: А! — както би възкликнала всяка група хора след дълго чакане в мрака.

Братовчед му Д’Алансон пристъпи към Анри Навара.

— Анри — започна той. — Така не може. Ние трябва да се обясним докрай.

— Говориш така, защото светна ли? — отвърна Анри.

— Виждам, че ме разбираш — отвърна утвърдително на въпроса му Двуносия. С това искаше да покаже, че не е глупав. — Продължавай да се преструваш! — каза той настойчиво. — Аз също трябва да се преструвам на добър син и католик, а всъщност в най-скоро време ще приема тайно твоята вяра. Тук въобще не подозират колко много хора ще сторят същото след всичко станало.

— Изглежда, че аз съм най-добрият католик в целия Лувър? — отвърна Анри.

— Моят брат Д’Анжу важничи: човек не може да го понася дори! Прави се на герой на деня, постигнал целта си, и се преструва на весел и благосклонен.

— Тъмните духове не витаят вече около него — допълни Анри.

— Той е любимецът на скъпата ни майка, сега вече пътят му е открит. Достатъчно е само нашият безумен брат Карл да умре. Нима ти би желал, Навара, да присъствуваш на всичко това, скърцайки със зъби от безсилие? Аз — не. Да избягаме оттук и да вдигнем страната на бунт! Да не губим време!

— Впрочем аз вече пропуснах веднъж възможността да промуша Гиз с кинжала си! — изплъзна се от устата на братовчеда Навара, преди още да успее да овладее надигналата се в душата му ярост. После веднага се опомни и се овладя. Не биваше да се доверява много-много на двуносия си братовчед.

„Ако не е неискрен, то поне е разкривен като буквите на майка си — помисли си Анри. — Не бива да кова никакви общи планове с него! — мина му през ума. — Не бива да се издавам пред него!“

— Но аз съм благодарен на бога, задето пропуснах да сторя това — заключи той подетата фраза за пробождането на Гиз.

Д’Алансон не обърна внимание, че братовчед му се отказа веднага от откровеността си. Сам той изрече всичко, което му беше на душата:

— Ти няма да повярваш, но те очакват тази вечер чуждите посланици. Папският легат и представителят на Дон Филип Испански ще дойдат, за да им засвидетелствуват дълбокото си задоволство от сполучливата Вартоломеева нощ. Щастливите престъпници винаги забравят напълно повода за своето щастие, който е толкова отвратителен. Мадам Катерина се е нагиздила вече и ги дебне. О! Да мръднем малко по-нататък. Тук наоколо стената има изкуствено ехо и всичко се чува в стаята на моята многоуважаема майка. А нашият разговор би могъл да я настрои подозрително.

— Аз нищо не съм казал — настоя Анри.

— Аз мразя Д’Анжу — беше отговорът на брата.

— Какво мислиш за него, Франсоа? Аз искам само да ме остави да живея.

Анри нарочно не поглеждаше нататък; въпреки това от погледа му не убягна, че под единствения светнал полилей сега донесоха игрална маса. Д’Анжу вече извика:

— Братко Д’Алансон! Братовчеде Навара!

— Ей сега, височайши братко! — отвърна Франсоа Д’Алансон. — Двамата тъкмо разговаряхме по важен въпрос.

Когато човек говори така откровено, не може да крои някакъв заговор! Братовчедите се отдалечиха още малко от заобикалящите ги. Д’Алансон съпровождаше думите си с резки и безсмислени движения. По едно време той се прицели с невидимо оръжие. Друг път посегна към пода, като че ли пускаше въображаема хайка кучета към целта.

— Д’Анжу е полудял — каза той. — Всички са полудели. Те не само очакват легата, но и похвалата, която Дон Филип ще им изкаже, не им стига. Мечтаят дори, че ще ги посети лично англичанинът, Уолсингъм. Странно наистина, всеки, който безразсъдно напада по-слаб от себе си, винаги се надява, че ще си спечели по този начин любовта на Англия.

Анри каза:

— Братовчеде Д’Алансон, след като си толкова проницателен, защо продължаваш да не дооценяваш делата на Лотарингския дом? Той иска да изтика вас, Валоа, от престола. Аз съм един ваш добър малък роднина и искам да ви предупредя. Щом трябва да приемем, че Вартоломеевата нощ е дело, угодно на Христа, което трябва да запази целостта на кралството чрез страха, тогава не забравяйте, че Париж още преди това е видял в лицето на Лотарингеца най-благочестивия католик. И това напълно се потвърди сега, когато той стъпи върху лицето на мъртвия господин адмирал!

Така говореше Анри, почти беззвучно, за да не би да изкрещи неволно или гласът му да се пречупи.

Д’Алансон повтори:

— Гиз е стъпил върху лицето на мъртвия адмирал и с това сам се е опозорил. Аз не се страхувам от него. Красивият мъж, когото Париж носи на ръце! Но колко бързо може да се обезобрази едно красиво лице — неговото също. Да се надяваме: от чумата например! — и той продължаваше да съпровожда думите си с резки и безсмислени движения.

— Впрочем — добави след малко братовчедът Д’Алансон — тук ние сме далеч от светлината, а когото не виждат добре, не го и подслушват — освен специално назначените шпиони на височайшата ми майка. Но тази вечер тя е заета с нещо необикновено, та дори е забравила да ни изпрати своите придворни госпожици.

Анри заключи:

— Аз си позволих само да отправя предупреждение към дома Валоа. Казах го с добро намерение, а моето уважение към кралицата-майка е безгранично.

Братовчедът се разсмя на тези думи, като над последна шега при весел разговор.

— Ти не се издаде нито за миг, мили братовчеде: аз съм ти свидетел. Аз се предадох в твоите ръце, но не и ти в моите. Така или иначе сега ние двамата добре се знаем, пък и освен това ти си научил немалко неща тази вечер!

И това беше вярно! В същия миг налудничавият Франсоа се отдели от братовчед си и се смеси с група придворни, които се блъскаха да минат към предната зала. Оттам се провидя потрепкваща светлина на факли, едри сенки паднаха по коридора и скоро прогърмя гласът на приближаващия се крал Карл Девети. Той крещеше и явно доста се бе разбеснял. Останал сам, Навара премисли:

„И него ще трябва да лъжа, а той ми спаси живота. Следващия път обаче и той няма да може да го стори. Знам какво ме заплашва: погледнах Гиз в лицето. Знам и лицето на старата убийца, която иска да се покаже сред хората, докато не се явят да й поднесат почитанията си чуждите посланици — но те все не идват. Вартоломеевата нощ беше един неуспех, но аз съм в ръцете им. Добре се развиват нещата, няма що. Какво са мадам Катерина и Гиз! Всички, всички изучих аз тази вечер, та чак свят ми се зави, като че ли съм прочел наведнъж много книги.“

И той се отдели от мястото си и тръгна към приближаващата се светлина на факлите да посрещне френския крал и своевременно надяна на лицето си маската на лекомислена любезност. Потрепервайки тайно от страх и омраза, той си помисли:

„Спасението ми е да проникна в помислите на тези хора.“

Неуспехът

Без много да се церемони, Карл Девети заповяда да закрепят всички факли на полилеите и смолата започна да капе върху белите рамене на дамите. Всичко друго, но не и този мрак: дори и тази червеникава премигваща светлина на подземния свят. Карл и неговия двор несъмнено бяха потънали в ада; тази мисъл овладя всички и те поглеждаха към прозорците за да видят още ли прелитат гарваните. Това все пак щеше да бъде доказателство, че се намират на земята.

Междувременно Карл се държеше като истински демон. Сам той със собствената си особа бе стрелял тази нощ от балкона на двореца си към бягащите от всички страни хугеноти! Нарочно не ги бе улучвал, но не смяташе да се хвали с това.

— Хе! Удостоих с посещението си бесилката, за да видя как се люлее на нея господин адмиралът. Моят баща! — изрева той, сякаш целият ад се разсмя.

После за миг съзнанието му като че ли се избистри и той притихна.

— От адмирала се разнася неприятна миризма — добави кралят, после зае презрителна поза към всичко, което мирише лошо на този свят, и на лицето му отново се появи косият поглед както на портретите му. Така загледа той сега и Навара и Конде. — Вие, протестантите, крояхте заговор. На нас не ни остана нищо друго, освен да се защищаваме: така аз обясних целия случай днес на своя парламент — кървавия съд, който трябваше да свикам в кралството си, и само това и нищо друго няма да запишат моите историографи за идните поколения, все едно дали те ще повярват или не.

После заповяда да му донесат да пие, защото бе прекарал твърде претрупан ден; когато чу, че нямало вино, блъсна и прекатури игралната маса. Новият пристъп трая, докато все пак му донесоха някъде от стаите на прислугата прокиснало като оцет вино. Карл започна да пие на жадни глътки от големия бокал от ковано злато; бокалът бе украсен с образа на Диана Ловджийката с нейната свита, а двете дъговидни дръжки образуваха телата на прелестни сирени. Преглъщайки кисело, безумецът разглеждаше двамата си братовчеди-протестанти. Киселият вкус настройва весело.

— Ето ви и вас! — възкликна той. — Две бъдещи църковни светила! Давам ви думата си, вие ще станете кардинали!

Подобна перспектива извика у него неописуем възторг. Този път се разсмя и целият двор, наобиколил в широк кръг самотната игрална маса, над която горяха факлите. Карл седеше удобно разположил се далече назад; брат му Д’Анжу, който се страхуваше от пристъпите му на безумие, бе седнал едва на края на стола. Що се отнася до двамата еретици, те стояха с наведени глави и търпяха подигравките на присъствуващите.

Петият играч настоя:

— Да започваме! — Беше Лотарингецът. — Сядайте! — заповяда той на двете жертви.

После раздаде картите, всекиму по четири, играта се наричаше „прима“. Петимата разгледаха картите си и заобиколилият ги в широк кръг двор се опитваше да надникне в тях. Дворът — това бе разноцветна коприна, на райета, избродирана с гербове. Това бяха къси фигури с лъскави шкембета и други дълги, които сякаш стояха върху столове, така високо се издигаха над останалите. Краката им бяха долу тънки, а горе се разширяваха като бъчви, ръкавите им също се издуваха на раменете, а върху колосаните широки къдрави яки лежаха глави от целия животински род — от лешоядски до свински. Светлината от факлите причудливо осветяваше гърбиците и израстъците им. Всички гледаха напрегнато към играещата кралска компания.

— Навара, къде си оставил моята дебела Марго? — попита Карл и хвърли картата. — И защо не се появява майка ми, след като излови всички хугеноти като пилци с наклеяна пръчка? Да, а къде са дамите на двора? — Той неочаквано бе забелязал, че сред кръга на зрителите имаше твърде малко представителки от нежния пол.

Брат му Д’Анжу му пошепна нещо. Сам Карл обаче нямаше никакво намерение да понижи глас:

— Моята майка, кралицата, тъкмо приема чуждите пратеници. Те са се представили в нейния кабинет — всички наведнъж. Така е. Да се представят най-напред на мен господата са забравили. Впрочем ние съвсем не сме забелязали пристигането им. Дошли са съвсем тихичко; пратениците на великите сили много добре владеят и великата тайна да стават невидими.

Той хвърли небрежно втората си карта; държането му издаваше скрито презрение, което можеше да означава:

„Аз знам какво се играе тук, но ви държа на подходящо разстояние.“

Лотарингецът раздаде по четири карти. Играта се наричаше „прима“ и печелеше определен брой точки онзи, който имаше по една карта от всяка боя. Навара откри своите и показа четирите бои.

— Анри — каза неочаквано другият Анри от дома Гиз. — Ти сигурно би желал да чуеш това. Искам да ти съобщя, че за мен чуждите пратеници не останаха невидими. Те изказаха възхищението си, че тъкмо тебе сме оставили жив.

Това бе едно празно предизвикателство, тъй като Гиз беше последният в двора, заедно с когото би се появил някой чужд посланик именно днес. Вместо отговор Анри Навара отново откри картите си: по една от всяка боя.

Когато веднага след това той стори същото за трети път, един от играчите излезе извън кожата си: Д’Анжу. Не можа да се сдържи и стовари юмрук върху масата въпреки страха си от яростните пристъпи на Карл; сега той сам бе получил такъв пристъп. Свършено бе с веселостта и великодушието му на победител. Чуждите пратеници въобще не бяха дошли. Всъщност мадам Катерина стоеше горе, изгаряща от нетърпение да приеме техните поздравления. Без чуждото одобрение тя не смееше да се покаже навън и не пускаше и Марго. Гиз на свой ред показваше на всички страни безсрамното си лице на любимец на народа и смайваше хората повече с едрото си тяло, отколкото със самохвалството си. А Карл Девети, далеч от мисълта да даде урок на самонадеяния глупак, се радваше.

„Този таен хугенот!“ — помисли си, изпълнен с омраза, брат му.

Д’Анжу усещаше, че дворът бе започнал да разбира създалото се положение. Лицата на всички бяха загрижени: накъде да се обърне, о кого да се залови — все лица на предатели. И като си помисли, че и градът се бе стреснал и бе почти готов да отрече Вартоломеевата нощ, също както бе готов и дворът. Прекрасното самочувствие, че е любимият син, се превърна в такова озлобление, че той изохка. Ето я отплатата за героичните дела. Затова бе направил той всичко възможно да изведе хората от жалкото им състояние в едно по-възвишено, и се бе отказал в името на възвишената цел не само от съвестта си, но и от човечността. Сам се бе отрекъл от християнските си задължения и от повелите на истината. Да, той го бе сторил; той, Д’Анжу, възпитан от свещеници и хуманисти в колежа „Навара“, много добре знаеше какво беше сторил.

„Аз не съм някакъв си Гиз, който се самозабравя, перчейки се с красивата си фигура! Аз сам се превърнах в главния организатор на Вартоломеевата нощ! Затова мога да чакам прошка само в случай на успех. От час на час обаче тя се превръща все повече в неуспех.“

Факлите догаряха, смолата им бе престанала да капе; обсадена от мрака, само още кралската компания седеше край игралната масичка под мъждукащата светлина. Д’Анжу понечи за втори път да стовари юмрук върху масата, искаше да я катурне също като брат си, когато изпадаше в пристъпи на ярост. В това време обаче Лотарингецът раздаде картите и юмрукът на престолонаследника увисна във въздуха: Навара отново разкри неизменните си четири различни карти.

— Магия! — изръмжа Карл.

Откъм придворните се разнесе проточено бръмчене, в което се различаваха нотки на удоволствие и страх. Любопитно е да присъствуваш на някакво необичайно събитие. Но да определяш какво представлява то, винаги крие опасности.

Тази възможност бе отнета на придворните. Кралската игра на карти отведнъж бе забравена, защото при наличието на ново, всяко друго събитие веднага се забравя. В предната зала се появиха пажове с канделабри, отрупани с горящи свещи — все повече носачи на отрупани със свещи канделабри се появяваха и неочаквано свещите, които само до преди час липсваха в целия дворец, сега пламнаха безброй. Почувствували облекчение, придворните се втурнаха към вратата, където стражите ги отблъснаха; междувременно събитието видимо се разрастваше и се разпростираше все по-нашироко. Сега оттатък предната зала се видя как парадният салон на краля се изпълни с две редици момчета. Техните дълги коси блестяха от пламъка на свещите, които те носеха пред себе си, а сребърният плат искреше на гърдите им. Да, сега и задната врата на парадния салон също ярко се освети. Зад ъгъла бяха покоите на кралицата, затова оттук не се виждаха; сега оттам започна да се приближава някакво непознато, безкрайно сияние, като от рая, криещо неведоми обещания — то накара сърцата да забият по-лудо, всички заговориха на глас, притиснати един до друг под гаснещата потрепкваща светлина на факлите в голямата зала зад гърбовете им.

— Господин рицарю, как силно заби сърцето ми!

— И моето, мадам. Какво става там?

Тъкмо това въздействие целеше и мадам Катерина: тя го бе предвидила. Защото мадам Катерина действително бе изпаднала в голямо безпокойство, както предполагаше и синът й Д’Анжу, поради забавилото се пристигане на чуждите пратеници. Но той сигурно знаеше също, че разочарованията съвсем не можеха да объркат майка му и да избият оръжието от ръцете й. За разлика от повечето хора, в мигове на напразно очакване тя не изпадаше във възбуда, а оставаше спокойна до вцепенение и временните неуспехи я подтикваха към нова изобретателност.

Мадам Катерина, всъщност Катерина дей Медичи, бе изпитала по време на Вартоломеевата нощ на няколко пъти ужасен страх: това можеше да се обясни със слабостите на човешката природа. Макар и дълго подготвяни и старателно обмислени, подобни особени мероприятия все пак винаги могат да завършат по друг начин. Мадам Катерина, всъщност Катерина дей Медичи, наистина бе обикаляла, подпирайки се на бастуна си, в своята стая, отправила поглед нагоре към яките си телохранители, за да разбере докога още тези швейцарци и германци щяха да пазят стаята й и скъпото й старческо тяло, в случай че вътре нахлуеха хугеноти. Но тя не бе проверила съдържанието на ковчежето си само заради врага, а и заради своите телохранители. Нямаше ли да бъде по-добре за нея самата, ако тези яки мъже паднеха безжизнени на пода след една хубава почерпка? Тогава с няколко умели пробождания и разрези тя можеше да създаде впечатлението за кървава схватка, разиграла се в нейната стая, и всеки щеше да повярва, че кралицата е била отвлечена и убита. А през това време тя щеше да се притаи в някое известно само ней скрито местенце и щеше да чака там своето време; и то непременно щеше да дойде.

Всички заблуди на хората, както и грешките на историята, водеха началото си от това, че се забравяше какво бе предопределено на света и на тази страна: да бъдат владени, неотменно и неотвратимо, от Рим и от Хабсбургския дом. То бе съвсем ясно на флорентинката. В отделни случаи, когато дори синовете й се противопоставяха на нейните планове и деяния, тя ги заплашваше, че ще замине за своя роден град. Същевременно тя дори и не помисляше за това, а се смяташе за важно оръдие в ръцете на световната сила, призвано да й подчини и Франция, за нейно собствено благо и, естествено, най-вече за благото на управляващия дом. Френските протестанти смятаха тази жена в напреднала възраст за сатанинска престъпница. Но дори и по време на Вартоломеевата нощ тя бе действувала със спокойна съвест — не като сина й Д’Анжу, който трябваше най-напред да преодолее в сърцето си наученото от хуманистите в колежа „Навара“.

Майка му знаеше, че е на прав път: това бе пътят на успеха. Още много време трябваше да мине, докато и тя от своя страна се убедеше, че Вартоломеевата нощ бе неуспех. Тогава нейните синове вече щяха да лежат в гроба, а кралството й щеше да гори и да кърви, готово да се разпадне — а към престола щеше да се възкачва неговият спасител, един малък принц от южните краища на страната. Някога тя го бе хванала в плен и за примамка й бе послужила дъщеря й Марго.

„Ето го, той седи тук, погледнете го! Лишен от своите приятели, от войниците си, безсилен и прицел на всеобщите подигравки. Дори едноверците му ще започнат да го презират, когато той се откаже от тяхната вяра, и това също му предстои! Дори да бъде зет на френската кралица — дори и за това той вече не е достоен, жалкият шут. Целият двор ще му се надсмива — решава мъдрата жена в напреднала възраст. Това е за предпочитане, вместо да го убие. Английската кралица предпочита да чуе, че той е станал за присмех, отколкото, че е мъртъв. Аз й съобщих за всичко, и то най-убедително: тя ще преглътне Вартоломеевата нощ като нещастен случай — тъй като, каквато е еретичка, тя не би могла да разбере какво очистително деяние бе това за нашето кралство! По дяволите чуждите пратеници, които все още не идват. Те ще има да ми се извиняват заради забавянето си. Но аз не бива да допускам междувременно да се породи колебание в двора. Големите успехи често преминават най-напред през усложнения. Бързо да взема противомерки! Да създам добро настроение у придворните, които да разказват после надълго и нашироко с какъв блясък е огряла Лувърския дворец нашата велика победа!“

И мадам Катерина веднага се оживява и дава разпорежданията си. Преди всичко изпраща да повикат снаха й, ерцхерцогинята — жива декорация, която рядко извеждат на показ и обикновено я пазят в едно спокойно крило на приземния етаж, — всъщност това би трябвало да бъдат покоите на кралицата-майка, но тя предпочита да живее в по-представителните тук горе. С тоалета на дъщеря си Марго се заема тя самата. Всички перли, русата перука и диадемата с венци и лилии от диаманти — студено гробище на любовта, под което ще се разхожда разкошно нагиздената красавица. Не, не роклята от златен брокат! Златото е подходящо за друг образ. И тъй като дъщерята настоява да облече блестящия си тоалет, майчината ръка полита направо и сигурно към лицето й; налага се още веднъж да гримират същата буза. После старата заповядва да й донесат камшика — о! — не за принцесата, тя вече е укротена. Още едно особено същество трябва да бъде принудено и подчинено. Няма време за губене, двете редици пажове с високите канделабри са достигнали вече до голямата зала. Един тържествен лъч от височайшата кралска власт осветява от неизвестна страна целия двор и го стряска. Най-възрастните дворяни са подготвени да преживеят някакво свръхестествено явление, също като селски деца. Това е подходящият момент. Музиканти, свирете!

Омраза

О, химн на величието и на властвуващото всемогъщество! Дворът отстъпва встрани, дори и играещите на карти, заедно с краля, отстъпват към стената и по средата на залата се разтваря пътека, оградена от момчета, най-стройните, избрани от цялото кралство. От образувания шпалир се лее светлина; други момчета, минаващи по пътеката между тях, осигуряват музикалния съпровод. Съзвучната мелодия на техните инструменти оглася залата, издига се нагоре и възхвалява всевишния. Сега се появяват дамите, само най-блестящите от придворните дами и най-прелестните от госпожиците. Разнасят се благоухания и високо над главите се люлее балдахин, носен от четири джуджета, облечени в червени костюми с дълги бради от памук. Под балдахина се придвижва със собствената си особа рядко представяната на двора декоративна фигура, скъпоценният залог на великата сила във френския двор: Елизабет, ерцхерцогинята, родната дъщеря на римския император.

Никога никой не я беше виждал толкова отблизо в лицето, макар че и сега с помощта на блестящите и трепкащи светлини се бяха погрижили да не могат присъствуващите да я видят много ясно. Освен това имаха възможност да й се любуват само мъжете; на пола с много по-проницателния и дързък поглед благоразумно бе възложена задачата сам да участвува в шествието. И ето Хабсбургският дом се представяше сега от една деветнадесетгодишна девойка; кому обаче биха направили впечатление годините й при вида на тази маска без определена възраст, замръзнала като златото, сред което тя се движеше. Този път не я придвижваха на колелца испанските свещеници, които се обливаха в пот под килимите на нейния трон. Сега тя сама местеше нозете си, а те съвсем не бяха нежни. Тя навярно имаше дълги и дебели крака, ако въобще някой би дръзнал да направи подобно рисковано наблюдение. Много бе възможно този или онзи да бе успял да проникне през бронята на нейното име и сан чак до краката й и да бе имал възможност лично и не без ирония да изпита тежестта на тези необикновени крайници. Сега и тя самата бе изцяло погълната от задължението си да пристъпва напред. При всяка стъпка едва се сдържаше да не падне и носеше — олюлявайки се през този безкраен, както на нея й се струваше, низ от помещения, мислейки, че никога няма да достигне до тъмнината на края на коридора, — носеше, олюлявайки се, масата от злато, тежестта на короната и на безброй многото скъпоценни камъни, гривни, катарами и пръстени, а също и обувките си от тежко злато — влачеше златото на главата, на гърдите, на краката си, олюлявайки се под тежестта му, към далечните, потънали в мрак коридори.

Жадуваше ли тя да стигне по-скоро там? За последен път блесна златото по гърба й и на пода се отрази светлината от металната й крачка. Постепенно остана само блясъкът от украшенията й. И накрая една искра от короната. После падна мрак. Спусна се завеса. Всичко отмина и нямаше повече да се върне — и всичко можеше да бъде прието символично, както и цялото това тържествено представление. А невидимата и хитра организаторка стоеше скрита в своята далечна стая и не без основание разчиташе на безупречното въздействие на демонстрираното великолепие. На кого от зрителите загасването на този блясък напомни същевременно и неминуемия му край? На един осъдително злобен дух, какъвто бе Дю Барта, оцелял след Вартоломеевата нощ и оттогава още по-малко прощаващ на хората стремежа им да се мерят с бога. Що се отнася до него, Дю Барта осъди участието на ерцхерцогинята в процесията; и той произнесе тихо на глас:

Пред всичко нявга в хаоса извечен —

пред образ, място, вещество и време —

той, вишният, в едно бе всичко вече

и всичко сам понесе като бреме.

Неузнаваем бе и безконечен,

с лице бездвижно, сякаш сляп и глух,

той целият бе светлина и дух.

Безсмъртен бе, невидим, мълчалив,

добър и мъдър, чист и справедлив.

Тихо! — тук този християнин предизвика всеобщо раздразнение и от всички страни грубо го смушиха и го накараха да млъкне. Останал едва ли не единствен от своите след страшната сеч, той си позволяваше на всичко отгоре да прави непочтителни сравнения със своя бог, който едва ли бе ходил със златни обувки. Напротив, френският двор видя своята победа, олицетворена от един идол, видя пред себе си победата, движеща се сред блясък, благоухания и приятна музика, и бе готов от този миг нататък да я възвестява надлъж и шир, из целия град и из цялата страна, колкото бе угодно на мадам Катерина.

Кой можеше все още да се съмнява в победата? Освен християните съществуваха и чувствителни натури. Младият Д’Елбьоф по природа беше склонен да откликва на събитията начаса или да следва порива на чувствата си. Бе разбрал, че Елизабет можеше да бъде както на деветнадесет, така и на деветдесет години. Той гледаше как Карл Девети сподири с поглед жена си и този поглед изразяваше чувствата на всички присъствуващи: суеверно покорство, примесено с иронична нотка. Досега Елизабет бе представяна на два пъти на краля и на неговия двор: в навечерието на жестоката сеч и ето веднага след нея. И когато Елизабет заслиза по тъмните стълби надолу към своите тъжни покои, Д’Елбьоф, додето гледаше появилите се сега нови придворни госпожици, си помисли: кой ще я прегърне? После високо над главите се понесе нов балдахин.

Шествието продължаваше все така пищно — само един от присъствуващите нито виждаше, нито чуваше нещо, нито усещаше приятните парфюми на минаващите край него. Той усещаше само миризмата на кръв и чуваше смъртни викове; виждаше другарите си нахвърляни на камара в пози, каквито могат да заемат само мъртъвци. През цялата вечер той се бе мъчил да се владее, бе наблюдавал, затворен в себе си и мъчейки се да не предизвика никого. Но това не можеше да трае безконечно: той не беше философ, нито предвидлив убиец, а и сърцето му не бе студено като стаичката на страшната старица. Гърдите и устата му горяха трескаво; той изнемогваше и това бе единственото му непосредствено чувство. Сега блуждаещият му наоколо поглед потърси чисто и просто нещо за пийване. Като не откри нищо, той изведнъж се учуди, задето наоколо му бе така тясно и хората бяха тъй близо до него. Чувството на притеснение от телата на себеподобните — за него то беше още неизвестно, защото той бе живял винаги заобиколен от своите хора. Неочаквано сега Анри разбра какво ставаше с него. Той мразеше. Разбра какво означаваше омразата — дива, непреодолима, по-страшна дори, отколкото през ужасната Вартоломеева нощ.

„Дано всички паднете убити! — помисли си той, издаде брадичката си напред и се огледа наоколо изпод приведеното си чело, както никога не бе гледал досега. — Пък ако ще и аз да загина заедно с вас! Проказата — как искам да съм се заразил от проказа! Вие още не забелязвате първото бяло зрънце върху кожата ми, но аз ще ви заразя, докато телата ви се разядат от гнойни язви! Всички — нозете и ръцете на всички ви, опръскани с кръвта на моите скъпи мъртъвци! Мен вие ме оставихте жив, за да мога да гледам победата ви с всички подробности, да присъствувам на тържественото шествие и да видя това ваше плашило от злато! В кого да забия зъбите си?“ — помисли си той и се огледа да подбере жертвата си. Нито едно от лицата наоколо, белязани от раболепие, нахалство и ирония, не му се стори подходящо за стръвната му жажда. „Кръвта ти искам, страстно желан мой неприятелю!“

Пред очите му се мярна бузата на някакъв любопитен, който му намигаше с явна фамилиарност: някаква особено безсрамна буза! Онзи дори не я отдръпна, когато Анри я захапа. Впи зъбите си със сила. Някога бе гледал двама борещи се селяни в своята провинция: единият от тях бе захапал другия точно така — той си го припомни в същия миг, когато сам извади зъбите си от чуждата буза. В устата му остана чувство на погнуса и удовлетворение. А любопитният, чиято кръв покапа чак по бялата му колосана яка — защо не извика той? Дори едва изстена. Заговори — фамилиарно, тихо и все още съвсем близо до лицето му.

— Ваше величество, кралю на Навара. Не виждате ли моята черна дреха и дългото ми бледо лице. Вие ухапахте един шут, защото аз съм шутът на този двор.

Като чу това, Анри се отдръпна от ухапания, доколкото му позволи навалицата. Онзи обаче го последва. Прикри кървящата си буза с ръка и каза с глух, треперещ в низините глас:

— Никой не бива да види какво направихме ние двамата с вас! Един шут трябва да бъде тъжен, той трябва да познава нещастието и тъкмо поради това да се прави на безкрайно смешен. Така ли е? Тогава вие спокойно бихте могли да заемете моето място, господин кралю на Навара, а аз вашето. И никому смяната няма да направи впечатление.

И в същия миг шутът изчезна сред тълпата. Никой от присъствуващите не знаеше какво му бе сторил Анри. Сега и той самият бе обзет от съмнение. Бе преживял току-що няколко ужасно объркани мига. Направи усилие да се окопити, за да види ясно какво ставаше във френския двор под прикритието на празничната действителност. Охо, ето я и Марго!

Пред френския двор високо над главите на всички се показа нов балдахин. Под него вървеше принцеса Валоа, мадам Маргарита, нашата Марго. Тя бе принудена да се омъжи за хугенота; сега обаче всеки от нас вече е наясно защо и с каква цел бе направено това. Нейният брак принесе ползата си и оправда своето осъществяване. Който се е съмнявал в това, нека погледне сега как Наварската кралица носи гордо главата си и пристъпва нежно върху своите крачка. Не е замръзнала в злато велика сила, пред която ние трябва да падаме ничком. Това е самата лекота — сякаш е лесно да бъдеш тъй красива! Но нашата Марго явно без никакво усилие тържествува над всички слабости — и над своите, и над нашите. Хвала вам, мадам! Вие преобразявате и нас чрез онова, което постигате сама, и ни вдъхвате много сила: главно чувството на облекчение; защото то доста бе пострадало през последната нощ. И нека признаем, че нашата тленна обвивка доста се бе пропила с кръв. Ние бяхме попаднали в локви кръв и още оставяхме кървави дири след себе си. А вие, мадам Маргарита, ни превръщате в пеперуди, които пърхат в чистата светлина, мимолетни и все пак подобни на вашата безсмъртна душа. Ние знаем само две богини: мадам Венера и пресветата дева. Затова всички жени заслужават нашата смирена благодарност за оказаната ни милост и опрощение. Бъдете благословена!

И докато целият двор споделяше тези чувства, все някой от придворните трябваше пръв да ги изрази външно. Това стори някой си господин дьо Брантом; той си позволи да докосне с устни ефирно носещата се ръчица. Тогава и други започнаха да напират между носачите на канделабрите и да докосват с устни нежната ръка. Марго, приела ролята на благодетелка на тълпата, им се усмихваше не по-тщеславно, отколкото подобаваше, и по-скоро трогната. Крачката й бяха малки и явно леко носеха тялото и никой и не помисляше да претегля наум тежестта на нейните бедра, макар че мнозина можеха да се опрат на собствения си опит. Преди още да си помислят за това, нейната широкопола рокля ги бе отминала. Тя бе четириъгълна, тясна в талията и много широка на ханшовете. Нежните й тонове блестяха и се преливаха един в друг, а бялата й ръчица се носеше над тях — така и Марго щеше да потъне в тъмния коридор накрая. Но тя и не мислеше да стори това, а изведнъж се обърна и цялото шествие се олюля подире й: цигуларите, духачите, придворните дами, придворните госпожици и още много други участници, та дори и една маймуна.

Марго насмалко не изгуби балдахина си, защото изтича напред, търсейки някого. Не можа да го намери — но сред целувките, които бяха докоснали нейната носеща се във въздуха ръка, една я бе изгорила така пламенно, че тя за миг се бе спряла. Цялата процесия, която вървеше подире й, се сблъска от нейното спиране: задните настъпиха петите на предните, някой настъпи маймуната и тя изкрещя. Марго стоеше и чакаше. Мъжът с пламенните устни не вдигна лице, макар че тя го погали леко с ръката си и дори си позволи да произнесе някаква призивна дума. Но след като бе приела да играе ролята на всеобща дарителка на щастие, тя нямаше право да се застоява пред един отделен човек, който сигурно също не се чувствуваше много удобно сега. Продължавай, Марго! Пред теб и зад гърба ти има само шпионки на твоята майка!

От предверието пред салона на краля, непосредствено преди да изчезне в мрака, тя погледна още веднъж назад. През това време някогашният й любовник вече бе сменил мястото си и тя не можа да го види. Разочарована, Марго зави край ъгъла, но се усмихваше ласкаво.

Щом тя изчезна, шествието, което бе вървяло вкупом и се бе държало почтително само заради нея, сега изведнъж се разпусна. Леконравните госпожици бяха избрали спътниците си за тази нощ още на минаване и сега ги поведоха със себе си. Някои ревниви дворяни изтеглиха жените си от тълпата, съпроводени от смеха на останалите. Това вече не бе никаква тържествена процесия, а само една разюздена тълпа се препъваше през голямата зала. Свирейки, музикантите подскачаха във въздуха, а носачите на канделабрите изгасиха свещите, преди други да ги избият из ръцете им. Никой не можа да си спомни по-късно как се стигна до случилото се след малко безчинство и кой бе извикал съдбоносните слова.

Преди всичко никой не видя лицето, към което бяха отправени те.

— Кого си избираш за тази нощ?

Но веднага след това бе произнесено и името „Голяма Берта“. Оттам стана ясно, че подканата бе отправена към женското джудже в клетката. „Голямата Берта“ принадлежеше на мадам Катерина; тя беше висока осемнадесет цола[1] и когато имаше голяма навалица, я носеха в кафеза като папагал. Лакеят, който носеше на една пръчка кафеза с джуджето, водеше и маймуната. Извикаше ли маймуната, всеки път изкрещяваше и джуджето, и неговият глас беше много по-животински. Тази малка женска фигура имаше огромна глава с прекалено издадено чело, със силно изпъкнали очи, а от беззъбата й уста течаха лиги. „Голямата Берта“ бе облечена като знатна дама, с перли в редките коси.

— Голяма Берта! Кого си избираш ти за тази нощ?

При този въпрос уродливото създание изграчи отвратително, от което маймуната се изплаши и дръпна силно синджира си; лакеят, който я водеше, едва не падна. От тласъка обаче се отвори вратата на кафеза; сега пътят на джуджето бе открит. Дотук всичко приличаше на случайност. Едва по-късно всички комбинираха стечението на обстоятелствата: маймуната, несръчния лакей, разтворилия се на пръчката кафез и преди всичко ужасения вик на идиотката, когато чу подхвърлената й парола. Камшикът на старата кралица я бе научил и сега, обзета от див ужас, тя изпълни онова, което й бе заповядано. Попадна точно на Наварския крал — впрочем и тази случайност, разгледана по-отблизо, се разкри като предварително подготвена. В момента и на самото място всички сметнаха, че когато скочи от кафеза си, „Голямата Берта“ случайно се бе спряла на Наварския крал.

Тя скочи отгоре на врата му, ритайки с крака и продължавайки да крещи, напъха се в отворите на дрехите му и никой не можеше да я откъсне оттам. Щом той успееше да извади едното й краче от отвора на широкия си ръкав, ръцете й пък обгръщаха още по-силно врата му. Мъчейки се да се освободи от нея, той се въртеше сам около себе си: те танцуваха!

— Тя си избра него за през нощта и той се радва!

Отдавна френският двор не се бе смял така неистово.

Като видя, че всичко бе загубено, Анри, естествено побягна. Зад гърба му придворните се превиваха от смях, надаваха отделни силни крясъци сред мученето и хриптенето и после падаха на пода, премалели от смях. А през това време той тичаше по стълби и през коридори с джуджето на врата. Не се опитваше вече да се освободи от нея. И без това тя достатъчно се бе подмокрила и бе намокрила и неговите дрехи и за да му докаже привързаността си, ближеше бузата му. То бе същински бяг през някакъв кошмарен, невъзможен сън. Никой не се изпречи насреща му, а тази вечер дори и фенерите не светеха през ленените си абажури. Само луната осветяваше от време на време ужасното приключение.

Когато стигна пред вратата на стаята си, той се бе задъхал шумно; верният Арманяк веднага му отвори.

— Как изглеждате, сир! И каква е тази воня?

— Това е моята малка приятелка, Арманяк. Няма много подобни като нея. — И тъй като тя бе престанала да ближе бузата му, той целуна най-после нейната. — А що се отнася до миризмата, Арманяк, от всички миризми и аромати, които вдишвах днес, тя е най-чистата и най-добрата.

При тези думи лицето му придоби някакъв непознат досега израз, суров и жесток. Дори и бойният му другар Арманяк се изплаши от него. Той се приближи на пръсти, за да вземе джуджето; Голямата Берта сама се изхлузи, капнала от умора. После Арманяк изчезна заедно с нея. Анри влезе сам в стаята си. Спусна резето.

[1] Един цол е равен на 2,51 см. — Б.пр. ↑

Един глас

И ето той лежи в леглото си, край което сега не стоят четиридесетина дворяни и не бдят над своя другар; ала мислите му летят стремглаво. Те са неясни, свързани една с друга само като насън, почти не са оформени мисли. Някакъв дълъг низ от незавършени картини или недоизказани фрази, които пробягват на пресекулки пред него, както последната част от шествието, когато Марго бе завила зад ъгъла.

„Но аз съм в ръцете им! Веднага ли отиваме на литургия? Гарваните. Важното сега е човек да не лежи в Лувърския кладенец. Колко лесно, сир, можеше да се случи същото и с вас. Поздрав от адмирала. Той е стъпил с крак върху лицето на мъртвия. Страхувам се, че сега ние можем да очакваме най-страшното. «Господин Дьо Гойон, вие сте жив!» — Но той съвсем не е жив — осъзнава полуспящият; защото вижда пред себе си мъртъвци, и те също го гледат; миг след това обаче те отстъпват мястото си на живите. — Дали съм жив! Елизабет искаше да ни отнеме Кале. Не тя, адмиралът! Tue! Tue! Страшното е, че през тази нощ или се престарахме, или свършихме недостатъчно работата си. Продължавай да се преструваш все така! Стената има изкуствено ехо. Само нашият безумен брат Карл трябва да умре. Аз мразя Д’Анжу. Искаш ли, Навара, да чакаш безсилен?… Искаш ли? Да бягаме! Искаш ли?“

Последното бе изречено вече не в безсъзнание и сега бе повторено, малко по-ясно, отколкото можеше да го долови един спящ. Щом започна да си дава сметка за това, той отвори очи и стисна здраво устни. Въпреки това чу отново същия глас:

— Искаш ли? Искаш ли? Да бягаме!

Под образа на Богородицата, която бе изправена в един ъгъл, плуваше в мазнина малък фитил. От слабата и мъждукаща светлина образът се движеше — не говореше ли той? Един нещастник, който нито може да разбере, нито да прецени степента на своето нещастие, но гласът продължава да говори вътре в спящия: за него дори образът на Богородицата можеше да приказва на глас. Но се оказа, че се бе излъгал. Изпод леглото му се подаде глава, главата на женското джудже; тя сигурно се бе промъкнала тайно. Той се наведе от леглото, за да натисне отново главата надолу с ръка. Тогава главата каза:

— Събудете се, сир!

Едва тогава Анри се почувствува освободен от преследващия го кошмар.

Бе познал вече гласа и видя лицето на Агрипа.

— Къде беше цялата вечер? — попита той.

— Винаги край вас и винаги скрит от погледите.

— Заради мен ти си бил принуден да се криеш, бедни ми Агрипа.

— Ние сами направихме всичко възможно, за да утежним колкото може повече положението си.

Анри много добре знаеше тази класическа мисъл и я повтори сега с думите на латинския поет. Щом чу това, Агрипа д’Обинйе се въодушеви и поде дълго изречение, но заговори твърде високо за този час и за такова място.

— Нали не искате, сир, да чакате безпомощно, докато яростта на вашите врагове…

— Шт! — каза Анри. — Тук някои стени предават тайно ехо, само че ние не знаем кои. Затова по-добре да си кажем всичко утре сутринта в градината, под открито небе.

— Късно ще бъде тогава — промълви главата, която сега се бе опряла с брадичката си на ръба на леглото. — Преди развиделяване ние трябва да сме напуснали двореца. Сега или никога. Каквото не сторим веднага, няма да ни се удаде по-късно. Днес Лувърският дворец е все още объркан от ужаса на преживяната нощ. До утре вечер те ще се опомнят — и преди всичко ще си спомнят за нас.

Двамата замълчаха като по неизречено съгласие. Анри трябваше да обмисли чутото, а Агрипа беше сигурен: ако той не каже доброволно сега „да“, преди аз да съм разкрил картите си — никога вече няма да може да каже това „да“. Затова главата на ръба на леглото потрепери и се олюля. Най-после каза:

— В беда е по-добре веднага да се рискува!

Този път Анри не позна крилатата фраза или не пожела да я продължи. Вместо това той промълви:

— Те ми надянаха на врата ужасното джудже. И докато аз бягах през празния Лувърски дворец с джуджето на врата, всички изпопадаха от смях.

— Това аз не можах да видя — промълви главата. — Тогава вече се бях скрил под леглото. Но сега оставам с впечатление, че случката с джуджето ви се е харесала. И вие имате желание да преживеете още такива. Затова не желаете да бягаме.

— Внимавай: ехото! — предупреди Анри.

След това мъдрата глава — наистина, не започна ли тя да разговаря със съвсем друг глас? Някакъв необичайно познат глас, само че досега Анри не бе осъзнавал напълно звученето му.

„Та това е моят собствен глас!“ — стана му ясно изведнъж. За пръв път през живота си той се чуваше да разговаря със собствения си глас.

— Нямам желание да чакам безпомощен, докато ликвидират и мене. Затова съм готов да им се подчиня изцяло, докато всички протестанти ме презрат и аз престана да бъда опасност за когото и да било! Ще се откажа от вярата си, ще отида на литургия и ще напиша на папата пълно с разкаяние писмо…

— Поне това недей! — помоли гласът на Анри, помоли, така да се каже, сам себе си.

— Едно писмо, пълно с окаяно смирение, което целият свят ще чете — отвърна собственият му глас. Този артист Агрипа кой знае колко дълго се бе упражнявал, за да може така сполучливо да имитира гласа му.

— Не! — извика Анри непредпазливо, защото думите го изплашиха, сякаш той ги бе произнесъл със собствената си уста. А колко време щеше да мине и той действително щеше да ги произнесе — и още по-страшно: щеше да ги изпълни!

— Внимавай: ехото! — напомни главата и веднага продължи с престорен, силно обезпокоен глас. — Или може би е по-добре веднага да рискувам живота си в бедата? — Последното изрече на латински. — Това са само съвети на поети! — неодобрително възрази веднага гласът сам на себе си. — Братовчеде Франсоа, какво искаш от мен? Нека само ме оставят да живея.

— Нима и това си чул? — попита истинският Анри. — Един вятърничав човек като него — нима искаш да се предам в неговите ръце!

— Затова пък той се предаде в моите — заключи преправеният глас. — И той не е единственият, който иска да бяга заедно с мене и да вдигне страната на крак. Той разправя наляво и надясно, че нищо не е знаел за Вартоломеевата нощ. Останалите мълчат, но това не означава, че и тях не ги е страх. Има ли нужда да съобщавам на ехото всички, които ми предложиха приятелство и подкрепа? Само две имена ще назова, защото техните собственици не заслужават никаква пощада.

— Те са… — Анри задъхано принуди собствения си глас да продължи.

— Те са — каза гласът — господата Дьо Нансе и Дьо Косен. Те се страхуват, че кралицата-майка ще заповяда да ги убият, защото убийците често унищожават впоследствие оръдията си. Аз мога да подкупя двамата негодници, всичко е само въпрос на пари.

— Spem pretio non emo — аз не си купувам надеждата с пари! — отвърна истинският Анри; но и имитиращият го глас вече имаше готов класически отговор:

— Истината трябва да бъде проста и естествена. — И той добави: — Най-ясният език за подобни хора е езикът на жълтиците, които звънят една о друга. Аз не стоях със скръстени ръце през това време и събрах нужната сума. Тя ще ми бъде предадена, преди още да се развидели, на моста пред външната порта. Тогава портата ще се разтвори широко и те ще ме пуснат да изляза. Те дори ще дойдат заедно с мен и още много други ще се присъединят към нас. Аз ще бъда силен и никой няма да може да ме спре!

А истинският Анри почувствува:

„Аз не си купувам надеждата с пари.“ — Но той разбра също така: твърде много неща са предприети и подготвени вече, твърде много хора са посветени. Затова каза „да“ и „съгласен съм“, като се постара думите му да не прозвучат несигурно и да не проличи, че се бе поколебал.

Омразата сближава

Този нощен разговор завърши плачевно и главната последица от него бе, че Анри и неговият приятел Агрипа доста време се сърдиха един на друг. Преди още да започне да се развиделява, те се смъкнаха долу в Лувърския кладенец; там ги чакаха други, закрити с плащове от главата до петите, фигури, които предпочитаха да останат неизвестни, защото никой не се доверяваше никому. В караулното помещение под сводестата порта мъждукаше червеникава светлина и една камбана удари няколко пъти с дълбок звучен звън, който все още кънтеше в ушите на хората от миналата ужасна нощ. Може би този път нейният звън щеше да спаси малкото хугеноти, които бяха останали живи, и затова те не искаха да разкрият лицето си пред никого, нито да влязат под свода. Капитан Дьо Нансе трябваше сам да се яви пред тях, когато започне да се развиделява. Другарят му Дьо Косен дойде заедно с него и те най-напред взеха от Д’Обинйе кесията с парите. После обясниха, че конете чакат оседлани зад портата: нека господата тръгнат пред тях по моста.

Въпреки всичко Анри не искаше да мине пред тях под тесния свод, който му напомняше клопка. Двамата предатели да тръгнат напред: тогава някой ненадейно им препречи пътя.

— Господа Нансе и Косен, арестувам ви! Всичко тук доказва, че вие сте подкупени и че искате да пуснете хугенотите да избягат.

Веднага се завърза ръкопашен бой и в бледата светлина не се знаеше между кого и кого — когато неочаквано някой падна в ръцете на Наварския крал: беше Д’Елбьоф. Тъкмо този млад дворянин от Лотарингския дом бе произнесъл току-що заповедта за арестуване. Сега той се зае да убеди Наварския крал:

— Припомнете си, че някога аз не исках да ви пусна да влезете през тази порта — и то тъкмо когато още му беше времето.

„Действително така беше. Ако го бях последвал тогава, въобще нямаше да има Вартоломеева нощ. Този път поне съм предупреден!“

Така си мисли Анри и вярва на приятелството, което му предлага този роднина на Гиз. Той пъхва ръка под мишницата на своя нов приятел. Верният му Агрипа куцука зад него, защото в схватката някой го е улучил. Анри посочва зад себе си:

— Това е умникът, който ме подмами в клопката. А парите сигурно си е поделил с двамата негодници. Знам ги аз хугенотите.

— Особено вероломни и неблагодарни са хугенотските князе — потвърди бедният Агрипа, поразен до дъното на душата си от това чудовищно подозрение. Той се спря на място и остави двамата да минат напред.

— Сир — предупреди Д’Елбьоф, докато Анри вървеше с него, хванал го под ръка, — не се оставяйте гневът да победи ясния ви разум! Вашият беден Агрипа е действувал прибързано и е бил прекалено доверчив. Занапред и двете неща ще ви бъдат забранени, както на вас, така и на вашите приятели, и следователно и на мен. Занапред ние ежедневно ще трябва да отклоняваме надвисналите над главата ви беди. Този път успяхме. Иначе двамата предатели щяха да ви арестуват на моста сред голям шум и олелия. Те са се надявали, че след това кралицата-майка ще им прости, загдето са й оказали толкова голяма помощ по време на ужасната сеч, и че ще могат по този начин да спасят живота си.

— Това е вярно — съгласи се Анри: — всеки в Лувър има две възможности да остане жив — или чрез бягство, или като предаде мен. Ние не бива да забравяме това нито за миг.

— Нито за миг — повтори Д’Елбьоф.

Този ден Анри забеляза, че Д’Алансон го избягва. Опитът за бягство бе пропаднал, а сред забулените фигури в кладенеца сигурно е бил и човекът с двата носа. Затова сега той се държеше още по-налудничаво.

„Нека всеки се оправя както може, а не все за моя сметка!“

Господата Дьо Монморанси бяха роднини на адмирал Колини, но бяха католици и затова имаха достатъчно голямо влияние в кралския двор, за да могат още сега да се заемат със защитата на протестантите — на живота и на вярата им. При създаденото положение те действително вършеха всичко, което бе по силите им. Доводът, който маршалът винаги привеждаше, беше отношението на външния свят към случилата се вече Вартоломеева нощ. Налагаше се да се съобразяват с това по необходимост, докато преминеше първият изблик на възмущение. Но възмущението се прояви повече в далечните страни, като Полша например, и в по-слабите: сред протестантските немски княжества. За сметка на това Елизабет Английска показа деловитост, в която като че ли имаше и разбиране. Затова мадам Катерина скоро престана да се безпокои за нейното мнение. Полусериозно и полусамонадеяно, тя дори посъветва добрата си приятелка да организира същата сеч на своя остров — разбира се, там за католиците.

При това положение на нещата мадам Катерина скоро отново започна да се появява пред своя двор. Държанието й не беше вече така тайнствено и тя стана по-естествена — една загрижена майка, прикътала край себе си своите деца, всички без изключение, което винаги е било неин най-съкровен стремеж.

— Само един от вас да не е в двореца, и аз не мога вече да бъда спокойна — говореше им тя със спокойния си глас; и в него не се прокрадваше никаква нотка на подигравка.

Колко естествено, дори добродушно изгледа тя един ден Навара и Конде, които се бе старала да не забелязва досега. Анри се стресна и веднага стана предпазлив. Тя попита и двамата как вървят уроците им по истинната вяра.

— Добре — отвърна Анри. — Аз вече знам толкова, колкото и учителят ми. Добрият пастор сам е преминал към католическата вяра едва когато е усетил, че наближава Вартоломеевата нощ. Блажен е онзи, който правилно се научи да пресмята.

— Научете се и вие! — посъветва го мадам Катерина. После го изгледа от главата до краката и рече: — Кралче! — и каза това пред целия си двор.

А Анри се поклони най-напред пред нея, след това пред двора й, който се смееше, донякъде от глупост. Някои обаче разбраха с ужас положението на Навара и му се присмиваха само за да запазят собствената си кожа.

Тогава мадам Катерина се издаде. Тя не бе изпускала тайно из поглед „кралчето“ през всичките тези дни, макар да се бе преструвала, че не го забелязва. Този път тя махна с ръка и всички, които бяха заобиколили високия й прав стол, се оттеглиха назад и пред нея остана само Анри.

— Вие още на втория ден сте направили опит за бягство. Аз наградих господата Дьо Нансе и Дьо Косен заради проявената бдителност.

— Аз не съм правил никакъв опит за бягство, мадам. Но се радвам на успеха на двамата господа. — И той им кимна, защото късно бе забелязал злобно ухилените им мутри.

— Вие ще ми създадете още доста грижи. Като ваша майка и ваша добра приятелка ви предупреждавам. — Мадам Катерина изрече това действително с майчински глас, всички можеха да го потвърдят.

Навара обаче въздъхна, преди да се насили да каже:

— Никога, госпожо, аз не бих желал да изгубя приятелството на една владетелка, която ми напомня най-великите жени от римската история.

Така приключи техният хубав и назидателен разговор. Той издигна малко в очите на двора младия Навара и отсега нататък те гледаха на него с по-малко пренебрежение. Но човек променя из ден в ден образа си, когато е принуден да прибягва до най-различни хитрости. За разнообразие той се представяше понякога послушен, но тъповат. Наредиха му да напише едно писмо до протестантската крепост Ла Рошел, до кмета и първенците в града и да ги посъветва да разтворят широко вратите на града пред коменданта, който им изпращаше френският крал. Той съчини твърде простодушно послание, което в никакъв случай не можеше да подведе онези, които добре го познаваха. Затова след няколко месеца наистина се стигна до необходимостта да се обсади протестантската крепост и чак тогава на цялото кралство стана ясно каква полза е принесла Вартоломеевата нощ. Да повалиш врага е проста работа; трябва да знаеш предварително обаче дали той няма отново да се изправи по-силен. Това или нещо подобно каза Карл Девети — или го промълви пред себе си, когато чу лошите новини от страната.

Карл беше тъжен до смърт. Нощем му се явяваха духове, той непрекъснато чуваше глухото биене на камбаната от страшната нощ, а откъм реката стенания и вопли отвръщаха на камбанния звън. Неговата дойка, стара протестантка, бършеше потта от челото му, но тя беше кървава: така поне се говореше в Лувърския дворец. Бедният крал намираше утеха единствено край своя винаги весел братовчед Навара.

— Какво ще се натъжаваме излишно, драги братко. Напоследък тук в Лувърския дворец стана малко по-широко и сега ние живеем по-дружно. Онези, които се оставиха да ги изловят, бяха глупци. Аз ги забравих вече всичките. Доколкото ми е известно, твоята сестра ми слага рога; но и аз имам предостатъчно възможност да й се отплащам — и той щракна с пръсти и се завъртя около себе си на токове, които бяла малко по-високи от обикновените.

След това сам легна на легло и обяви, че се чувствува много неразположен, а и действително целият гореше и бе потънал в пот. Лекарите, които мадам Катерина изпрати да го прегледат, констатираха това, макар и клатейки глава. Но човек може да вдигне температура и само защото не желае да отиде на литургия — още не, за бога!

„Щом все пак трябва да вървя, то поне нека мине още малко време, мили боже! Направи така, че действително да падна болен. Нека потече от мене кървава пот и дори да виждам привидения! Съгласен съм моите избити четиридесет дворяни да се наредят около леглото ми. По-добре това дори, отколкото да вървя на литургия!“

И все пак денят непрекъснато се приближава и изведнъж се изправя страшен пред нас. Тогава ние излизаме от своето убежище и неочаквано усещаме прилив на сили да го срещнем. Беше двадесет и девети септември, денят на свети Михаил, и рицарите от същия орден заобиколиха своя нов приятел Навара, за да го съпроводят по пътя до църквата. Той крачеше с наведени очи и дори със сърцето си не желаеше да забележи множеството, което стоеше наоколо и го зяпаше любопитно, може би с презрение, а може би и с болка. Предрешени хугеноти наблюдаваха тежкия му път и след това разнасяха из цялата страна приказките за ужасната беда, в която бе изпаднал техният любим водач. Сам той през целия път мислеше за майка си и за адмирала.

Мислеше си:

„Моя мила майко, те ме принуждават и няма да бъде далеч денят, когато ще трябва да дам заповед населението в нашата страна Беарн да се откаже от твоята вяра. Ще трябва да разгоня твоите пастори и за мен то ще бъде същото, сякаш със собствената си ръка прогонвам тебе самата, моя мила майко! Господин адмирал, вашите синове и племенници избягаха преоблечени. Съпругата ви живее под арест в Савоя. Няма да мине много време и съдът ще обяви, че именията ви минават в ръцете на държавата, а вашето име ще бъде обезчестено. Не мислете, господин адмирал и мила моя майко, че аз ви изменям, след като съм се съгласил сега да отида на литургия. Та вие знаете: аз отлагах толкова дълго, колкото бе възможно, цели седемнадесет дни. Моят братовчед Конде, който отначало се горещеше много повече от мен, отиде на литургия още преди седемнадесет дни. Приемете за мое оправдание, умолявам ви, ловкото ми държане и всичките ми хитрини, моя мила майко и господин адмирал!“ — и той им говореше като на живи, а те сигурно бяха живи и го чуваха. Там, където бяха сега, винаги достигат такива съкровени молби.

След тържествения церемониал по неговото преминаване към другата вяра — за четвърти път през живота му — мнозина го поздравиха с прегръдки и целувки и той им отвръщаше смело. Кралицата-майка от своя страна също му оказа чест; тя очакваше момъка, който най-после бе останал съвсем сам, защото от него се бяха отвърнали дори и духовете на любимите му мъртъвци, както тя си въобразяваше, и вече окончателно бе загубил някогашното си добро име. Затова тя го прие с развеселена усмивка и докато го прегръщаше, уж доброжелателно опипа тялото му, сякаш щеше да го изпраща да го пекат. Но какво усети тя? Изведнъж всичката й веселост изчезна. Под дрехите си той носеше броня, бе я носил дори тогава, когато бе отишъл да се откаже от досегашната си вяра! Лошо предзнаменование; мадам Катерина понечи бързо да се отдалечи с бастуна си. Той обаче си позволи да я задържи за ръката и започна да я отрупва с насмешливи ласкателни имена. Какво може да стори една непохватна жена в своята затворена догоре черна рокля и с вдовишко боне на главата, когато такъв буен младеж започне да възхвалява носа й, който бе прекалено дебел? Устните му се насочват към нея и той иска да я целуне по носа. Най-после тя го удря леко с бастуна си: привидно само на шега, заради присъствуващите. А той веднага се прави на малко кученце и започва да подскача, лаейки около нея на четири крака, и търси да я захапе за глезена. Тогава мадам Катерина побягва. Горната част на тялото й обаче е по-бърза от крайниците. Разделена на две части, тя бърза напред, а целият двор я сподиря със смеха си.

Нейното отмъщение дойде скоро. Анри бе принуден не само да напише указа за протестантите в Беарн, а трябваше да съчини и писмо до папата; то надминаваше всичко останало със самобичуването си и мадам Катерина му даде широка гласност. Веднъж, когато те отново се заяждаха помежду си, на нея изведнъж й хрумна да се позаинтересува за здравето му. Той, изглежда, е съвсем слабовато момче? Още не е станал истински мъж, така ли? Да не би неговата майка Жана да му е предала зародиша на ранната смърт?

Той отвори уста, за да й отвърне на шега: този зародиш, мадам, вие сте го сипали в чашата на моята майка. Защото през този начален период те бяха все още така близки, той — заловената с наклеяна пръчка птица, а тя — собственицата на кафеза. Омразата сближава. Но в този миг той я чу да казва:

— Ще трябва да попитам дъщеря си за вашите мъжки възможности.

И Анри веднага разбра какво целеше тя: да го обяви за слабосилен и да изиска от Рим да разреши разтрогването на брака му. Да го убие — вече не й беше необходимо. Тя по-скоро искаше да се освободи от него, след като той нито можеше да й вреди, нито да й бъде от полза — и отново да даде някому за жена Марго с по-голяма изгода за нея самата. Главата на мадам Катерина винаги беше пълна с женитбени планове за нейните чада.

Тази вечер той отново спа в брачното си ложе.

Така става с любовта

Той пристъпи към вратата на Наварската кралица, заобиколен от цяла свита господа, само малцина от които биха го защитили, ако останалите бяха убийци. Той обаче ги бе взел със себе си, за да могат по-късно да докажат, че е спал при кралицата. За всеки случай стискаше кинжала си в ръка и подращи с него на вратата — леко, но тя веднага се отвори.

— Чаках ви вече, господарю и повелителю мой, тази вечер се връщате по-късно от обикновено — посрещна го кралицата.

Той затвори вратата и я заключи отвътре. Когато се обърна, тя вече се бе излегнала върху възглавниците и му поднасяше обятията си. Той знаеше какво иска: да пресече коварния план на майка й; и веднага го стори, после повтори, и пак, и пак, до безкрайност. Нежната Марго се видя принудена да го помоли да не забравя, че са се събрали отново след доста дълга и ужасна раздяла.

— И тъй като сега аз ще имам син от тебе, сърце мое, кажи ми: защо по-рано не се сети за това средство, с което ще победиш всичките си врагове?

— Нима ти ще ми дариш син?

— Усещам го — каза тя. — По-точно, желая го — поправи се веднага тя. — Колко отдавна чакам да дойдеш! Снощи дори дойдох и подрасках леко на вратата ти.

Той бе готов веднага да я прегърне в обятията си: този път, за да прегърне сина си в нея. Но вместо това още щом сърцето му заби по-силно, той си припомни, че сега хитростта бе за него вече и закон. Хитростта управлява този живот. Дъщерята прекарва дните си, седнала върху раклата в стаята на своята майка, и е нейното оръдие. Вече се бе случило тя да не разбере на какво предателство служи. Той попита:

— Дали няма тук скрит някой убиец? — надвеси се от леглото и грабна кинжала си.

Да бе направила тя и най-леко движение да го задържи! Но напротив, тя замръзна на мястото си. Промълви изплашена и съвсем тихо, за да не може да я чуе никой неканен гост:

— Аз дори и не мислех сега, че ние с теб сме врагове.

— И аз го бях забравил — отвърна той. — Всичко това — и радостите, и болките на любовта, са ни запретени вече.

При тези думи тя веднага му поднесе устните си, но между тях проблеснаха зъбите й. Задъхан още от целувката той каза:

— Faciuntque dolorem.

И веднага чу как нейният красив глас произнесе докрай целия стих и той си помисли:

„И все пак тя ми бе издала тайните на своята страшна майка: а тази вечер се престори пред всички придворни, че ме приема в спалнята си всеки ден“ — затова той рискува и попита:

— Моя красива кралице, ще ми помогнеш ли да се освободя?

— Аз се възхищавам от вас, сир, вие се справяте с опасностите като никой друг. За вас именно Вергилий е написал следния стих: Няма мъки и опасности, за които да не съм дорасъл. Колкото и да се бори да ме спечели адът, аз съм готов на всичко.

— Ваш ли е преводът? — попита любящият. — Вие сте учена и имате голям опит. Но какво ще кажете за моето бягство?

— Преди всичко пазете се от приятелката ми Сов! — отвърна любящата. — Аз много добре виждам, че тази сирена ви привлича. Не й се поддавайте. Защото тогава сте загубен. Неин повелител и господар е херцог Гиз.

— Нима ти искаш да го спечелиш отново? — попита той, забравил от ревност учтивия тон.

Но и тя веднага се поддаде на чувството си.

— Вярно ли е, че Шарлота ви харесва?

— Нищо подобно. Тя има остро лице, а и езикът й е остър. Но въпреки това коя жена не би ми харесала? Дори вашата майка, мадам. И това е истина, аз не лъжа. Една зла жена е опасен звяр. И това би ми доставило радост: звярът и жената — съчетани в едно. Защото от създанията на природата аз най-много обичам жената и звяра — а също и планините — добави той, — както и океана. Аз обичам, обичам — изстена той и в същия миг тялото му се сля с нейното, което го очакваше пламенно.

След такова въодушевление на телата им, изнурена и благодарна, Марго реши да признае на своя любим всичко, което й бе позволено, дори и повече.

— Сърце мое, ти не бива да ни се изплъзнеш, ние имаме нужда от теб и ще те задържим!

За миг тя го остави да гадае защо. То можеше да бъде заради нейното тяло, но то всеки път бързо се засищаше. Тогава? Заради нейната неутолима душа? Не, сега излегналата се върху възглавниците дъщеря на злата кралица каза:

— Вие не бива да се присъедините отново към вашите хугеноти, сир. Защото, ако отново успеят да ви привлекат на своя страна, те ще станат десетократно по-силни. По-скоро ние искаме да се възползуваме от вашата особа срещу враговете ни и вие ще трябва да бъдете с моя брат Д’Анжу, когато той обсажда Ла Рошел. Ти трябва да знаеш — довери му тя тихо, като се приближи съвсем до лицето му, — че ние нямаме сили да се справим с твоите едноверци. Те са разбрали, че ти не си им писал доброволно да се предадат. Обещай ми, че междувременно няма да предприемаш никакви опити за бягство. Защото тогава те ще те убият. О, обещай ми! — помоли го тя с явен страх в гласа, опряла челото си о неговото, смесила дъха си с неговия.

Той искаше обаче да види очите й, затова се отдръпна назад и попита:

— Нима ти наистина се боиш за мене?

Какво глупаво недоверие! Тя също се отдръпна — и не само това: лицето й дори стана далечно и чуждо.

— Аз съм принцеса Валоа. Не желая вие да победите моя дом и да му отнемете престола.

Така завърши тази нощ — и затова през следващата Анри лежеше заедно с Шарлота дьо Сов, която по това време съвсем не му харесваше още; то щеше да се случи много по-късно. Засега Марго му беше влязла в кръвта и тя много добре знаеше това. Затова кралицата каза гордо на Сов:

— Мадам, вие ни направихте голяма услуга, на мен и на Наварския крал. Вие веднага сте донесли на моята майка, кралицата, че той е бил в леглото ви. И тя смята, че е постигнала целта си и аз ще се съглася да се разведа. Затова моят любим съпруг ще остане засега жив.

Разговорът на морския бряг

Карл Девети се съвземаше от дълбоката си печал. Наварската кралица бе попитана от майка си дали нейното кралче е успяло да й докаже, че е мъж. Тъй като в стаята имаше много хора, Марго се изчерви, не каза нито „да“, нито „не“, а се позова на една антична дама.

— Впрочем, тъй като моята височайша майка ме е омъжила вече, всичко ще си остане така.

Това остана ненаказано само защото мадам Катерина изцяло бе заета с намерението си да наложи избирането на своя син Д’Анжу за крал на Полша. Тя искаше да постигне това пряко волята на императора: толкова голямо бе болното й честолюбие или стремежът й към интриги. Същевременно тя преговаряше с Англия, синът й Д’Алансон да получи за жена кралица Елизабет. При известни обстоятелства Елизабет можеше да получи дори права над френския трон. Само че Елизабет беше по-мъдра от Катерина Медичи, за която Жана д’Албре бе казала на времето, че всъщност е глупава. Затова червенокосата кралица не се впусна в това съмнително приключение, а само се задоволи да води за носа добрата си приятелка. Войската на Анжуйския херцог обсади протестантската крепост Ла Рошел; Наварският крал и неговият братовчед Конде бяха принудени волю-неволю да го придружат.

И двамата се преструваха, че са дошли на драго сърце. Анри бе винаги в добро настроение, винаги готов да поведе войските си срещу непокорния град. Само че щурмуването всеки път се проваляше, от февруари чак до лятото. Причината за това бе, че нападащите винаги се втурваха с яростни крясъци: това не можеше да не привлече веднага вниманието на отбраната на града. Веднъж дори Наварският крал сам стреля с аркебуз. Един гасконски войник видя това иззад градската стена и повика своите другари, за да се възхитят на своя крал.

— Lou noust Henric![1] — закрещяха те възторжено от стената на крепостта.

Той също силно се зарадва и още веднъж пред очите им запали фитила. Разнесе се оглушителен гръм, а обсадените размахаха шапки. Не такъв беше случаят обаче с Анжуйския херцог, който едва не бе убит от един подобен изстрел от аркебуз; за щастие, само ризата му се разкъса. Навара стоеше край него и чу как братовчед му възкликна:

— Да можех да съм вече в Полша!

Това отдавна беше негово желание и не само заради несгодите тук, не, а защото пред Ла Рошел стана ясно колко лошо бе положението в кралството. Вартоломеевата нощ се разкри сега пред очите на всички като най-голяма грешка: оттогава насам отново се водеше религиозна война. Адмирал Колини бе настоявал католици и протестанти да воюват съвместно срещу Испания. В резултат на ужасната сеч сега страната отново се разкъсваше от междуособна война и до всичките й граници се разнесе вестта, че хугенотите са успели да задържат крепостта Ла Рошел, защото им подвозвали продоволствие откъм морето. За сметка на това войската на френския крал бе изпояла всички запаси в земите, където се намираше, и вече бе започнала да се разбягва. Но не това беше най-страшното. По-опасни от глада са идеите. На високите постове, тъкмо там, където все още даваха за храна месо, седяха именно недоволните, които се наричаха „политически“, и тъкмо те искаха мир.

Когато човек твърди, че иска мир, въпросът е все пак за какво го иска. Ако в страната цари мир, ще зреят неговите жита, и би трябвало най-напред да се разбере дали той наистина иска мир или държи на него само заради нивите си. Жътвата, която вълнуваше умерените или „политическите“ пред Ла Рошел, се наричаше свобода на съвестта. Те искаха да ги оставят най-после открито да служат на своята религия и да проповядват своите възгледи и воля. Затова именно бдяха особено зорко за опустошенията, на които подлагаха страната им вследствие на религиозната нетърпимост. Но дори и унищожението на страната не може да възпре врага на религиозната свобода. Че какво! Той не забелязва нито опустошенията, нито унищожението, щом като иска на всяка цена да принуди хората да бъдат еднакви. Човекът с изнасилена съвест за него е много по-привлекателна гледка, отколкото зреещите жита и мирът. Освен това той има преимуществото, че може спокойно да заявява пренебрежителното си отношение към мира, също както мадам Катерина или Анжуйския херцог, или Гиз; докато, напротив, всички, които просто искат да бъдат свободни, имат само неблагодарната задача да проповядват мира.

Такива бяха мислите на един пленник, когото всъщност наричаха военачалник на една католическа армия, но всъщност беше само пленник. Впрочем той бе стигнал до тези свои мисли сам, и то тъкмо по времето на тайните си срещи със съзаклятниците. Тогава обаче мислите му не се бяха избистрили още и не се бяха дообработили, така да се каже. Това стана едва по време на разговорите, които той води на морския бряг с едно-единствено лице, с един не особено влиятелен дворянин на служба във войската.

В срещите на „политическите“ между другото вземаха участие Д’Алансон, или Двуносия, както и някой си виконт Дьо Тюрен. Тюрен бе получил точно сведение от двореца за нова сеч, която трябваше да се проведе тук във военния лагер, сред подозрителните, които бяха именно „политическите“. Този път Наварският крал също бе набелязан. И именно заради него се бавеха още, защото първо жена му трябваше да роди син. Веднага след това щеше да се проведе новата сеч. Дори неговите придворни вече бяха предупредени любезно от квартирата на херцог Гиз да напуснат колкото се може по-скоро палатката на Навара; а Дю Га, който бе тук само като любимец на Д’Анжу, вече се осмеляваше открито да заплашва. Как можеше един пленник, чийто живот беше застрашен, да не бъде умерен?!

Партията на „политическите“ уверяваше: ние сме умерени. Гняв и омерзение ни обзеха, когато видяхме какво се върши в областта на държавното управление, съда и финансите на кралството. Всичко е стигнало до краен предел. Сега вече могат да помогнат само най-смелите решения. Д’Алансон, Навара и Конде трябва да въстанат открито. Трябва да се създаде армия на недоволните. Ние ще завземем кралската флота. Английски кораби ще ни докарат подкрепления. По този повод Навара само се шегуваше, макар че го беше страх. Каза:

— Обичаят тук изисква протестантите да бъдат изгонени от техните крепости. После се водят преговори и им връщат крепостите, за да ги изгонят скоро отново оттам. И обичаят си съществува все такъв.

Каза го, защото се страхуваше, че всъщност те нямаше да предприемат нищо сериозно. И действително те направиха само някакви опити, които веднага се провалиха, защото всеки действуваше само под влияние на обърканите си чувства. Така действуваше вятърничавият Д’Алансон. Каква цел преследваше той? Да отрови живота на брат си Д’Анжу: това беше единствената му цел и той нямаше никакви други убеждения. Ако Навара обаче решеше да го изтика от ръководното му място, той начаса щеше да се обърне срещу Навара.

„Затова аз съм най-застрашеният! — помисли си Анри. — На мен всеки може да ми измени и да ме предаде.“

Случи се така, че той въобще загуби вяра във възможността да се предприема каквото и да било пред Ла Рошел, и се отдаде на философствуване. Мъдруваше заедно с други и главно с един незначителен дворянин, който обаче бе родом от южните краища на страната. Този благородник наскоро се бе отказал от съдийското си звание и бе решил да се опита във военното дело — но и тук без особено да се прояви. Той сам признаваше, че не го бивало нито за танци, нито за игра на топка, нито за борби, още по-малко за плуване, фехтовка, езда и скачане, изобщо за нищо. Той дори драговолно признаваше, че ръцете му били несръчни и че не умее да пише четливо. После добавяше, без някой да го подкани: не умеел дори да запечата едно писмо, нито да си подостри перо за писане, още по-малко пък да обуздае кон.

С всички тези свои недостатъци той повече удиви Анри, сякаш това бяха негови качества. Защото те двамата бяха близки по дух и Анри — волю или неволю — призна това. Стигна по-далеч: дори физиката на дворянина Перигор му напомняше неговата собствена — ниският ръст, набитото тяло, физическата сила. Впрочем лицето на четиридесетгодишния мъж вече бе зачервено, а лисият му череп бе леко заострен. Изразът на лицето му беше дружелюбен, но белязан от тъгата, че е живял и е разсъждавал. Новият приятел на младия Анри Навара се наричаше господин Мишел дьо Монтен. Веднъж Монтен каза:

— Сир, вашето настоящо положение ви поставя наравно с един застаряващ мъж. Ние и двамата сме победени: аз от годините, а вие от своите врагове, което не е окончателна победа, каквато, за жалост, е победата на годините — повтори четиридесетгодишният. — С една дума, в този миг ние можем да се разберем и на вас ви е ясно какво лежи в основата на човешкото поведение. Вие се оплаквате от непоследователността и безцелността на действията си. Наистина вие вините за това херцог Д’Алансон.

— Той е вятърничав. Ако бях на негово място, бих помогнал на свободата да извоюва победа над насилието.

— Но преди всичко това би била вашата собствена свобода — подхвърли Монтен и Анри усмихнато се съгласи с него. — Вие бихте си върнали свободата. В основата си обаче вашият бунт и пристигането на англичаните тук биха предизвикали смут и нови убийства. В повечето случаи, когато действуват, хората обръщат всичко с главата надолу. Който призовава към действие, призовава към смут.

Тук и двамата замълчаха за известно време, докато вървяха между палатките и отвътре можеха да ги чуят. После лагерът остана зад гърба им. Едно оръдие стърчеше самотно, затънало в пясъка на брега. Редките постове, заметнали шинелите си към посоката на вятъра, ги попитаха за паролата и те двамата извикаха високо към празното пространство:

— Свети Вартоломей.

После помълчаха още малко, за да привикнат с дивото бучене на вятъра и на вълните. Обсадената крепост Ла Рошел се издигаше сива пред отрупаното с разкъсани облаци небе и пред морето, чиито вълни се гонеха с рев из безкрайността. Коя войска би се наела да атакува тази крепост, извисяваща се съвсем открито като преден пост на безкрайността? При тази гледка Анри и неговият спътник си помислиха едно и също. За Анри подтикът да мисли бе чувството; то излизаше от дъното на душата му и с голяма бързина се издигаше до гърлото, което се свиваше, и до очите, които се овлажняваха. Докато това чувство се надигаше у него, младият Анри позна безкрайността и безполезността на всичко, което трябва да има край.

Спътникът му заговори за противоречивостта на човешките действия.

— Един велик човек навредил на своята религия, защото искал да се покаже по-ревностен неин защитник, отколкото му подобавало.

— Кой е бил този човек?

— Insani sapiens[2] — произнесе той срещу вятъра.

Хораций бе изразил в стихове мисълта, че както мъдростта, така и справедливостта могат да стигнат твърде далече. Следователно той в никакъв случай не можеше да свързва с този „велик човек“ Анжуйския херцог. Вдъхновителят на Вартоломеевата нощ — и мъдрост, и справедливост! Но спътникът на Анри все пак имаше предвид Д’Анжу и само по примера на философите нарочно не се изрази точно. Той изброи още примери на непоследователни постъпки и тъй като те бяха взети от древността, можеше спокойно да назове имената. Анри предпочиташе да чуе мнението му за живите им съвременници. Спътникът му обаче не се съгласяваше да излезе от общите разсъждения. Ала те стават учудващо близки, щом се отнасят до неща, които засягат човека така, както го засяга животът му. Спътникът му смяташе, че няма нищо по-чуждо на религията от религиозните войни: и той го каза, колкото и чудовищно да прозвуча то. Религиозните войни нито произхождали от вярата, нито можели да направят хората по-благочестиви. За едни те били средство да осъществяват собствените си честолюбиви замисли, за други — възможност да забогатяват. Светци не се създавали по време на религиозните войни. Те само отслабвали народа и кралството. И то ставало плячка на чужди въжделения.

Монтен не назова никакво име, нито името на мадам Катерина, нито на сина й Д’Анжу или пък имената на някои протестанти. И все пак това бяха най-смелите и дръзки думи, които някой можеше да се осмели да каже. Не само бурята и вълните бушуваха срещу тях: почти цялото човечество би ги заглушило с възмутените си викове. Анри бе силно учуден, че един обикновен дворянин се осмеляваше да изговори нещо, което никой крал или владетел нямаше право да признае гласно. Той самият понякога се бе съмнявал в ползата от религиозните войни: но съвсем да се разколебае в ползата от тях, това би означавало да осъди тъкмо личностите, пред чиято памет се прекланяше: майка си и адмирала. Действително пред крепостта Ла Рошел „политическите“ си бяха дали клетва, че ще се борят само за умиротворяване. Но това чисто и просто бе нов предлог за удовлетворение на тяхното честолюбие, на техните въжделения. Те, които замисляха да нападнат Франция заедно с англичаните, нямаше да приемат благосклонно думите на дворянина от Перигор. Може би въпреки всичките си приказки за умереност Алансонският херцог щеше да го хвърли в най-дълбока тъмница и да го забрави там завинаги.

Анри почувствува силно възхищение от смелостта на този човек и то бе толкова голямо, че затъмни и последните следи от недоверие у него.

— Коя вяра е правата? — попита го Анри.

— Знам ли аз? — отвърна дворянинът.

По този начин той се разкри и се издаде, нещо, което никой не би сторил, освен ако не е сигурен, че разговаря със себеподобен, комуто може да се довери напълно. Така беше, двамата се бяха познали и напълно се довериха един другиму. Затова Анри пое ръката на Монтен и я стисна.

— Да влезем в онази изоставена къща — предложи той. — Обитателите й са избягали, но виното си сигурно са оставили.

Къщата бе построена съвсем близо до брега и бе обстрелвана откъм водата. Защо? От кого? Никой вече не можеше да каже — нито нападателите, нито някой от бегълците. Анри и дворянинът от Перигор се промъкнаха през порутения вход. Вътре от тавана бяха попадали греди и през покрива прозираше небето. Ала от отвора за избата все още се подаваше краят на една стълба и виното действително беше долу. Двамата гости седнаха в някогашната кухня върху повалена греда и се чукнаха.

— Ето ни гости — рече дворянинът, — гости на една земя, където никое убежище не е вечно. Ние напразно се бием заради тях. Аз от своя страна никога не съм се старал да придобия повече от онова, което ми е било отредено от съдбата, и живея и досега, когато старческата възраст вече ме поема, в един малък наследствен замък.

— Война е и вие бихте могли да го загубите — каза Анри. — Да пием!

— Аз пия и виното би ми се усладило още повече, ако вече бях загубил имота си и се бях освободил от всички грижи по него. На мен ми е присъщо винаги да се опасявам от най-лошото, а когато то наистина дойде, да го приемам със спокойствие. За сметка на това трудно понасям несигурността и колебанието. Аз наистина не съм никакъв скептик — увери дворянинът.

— Знам ли аз? — повтори Анри. Преди малко това бяха думите на дворянина, но той вече ги бе забравил.

— Да пием! — предложи дворянинът. — На прага на старостта човек би трябвало да бъде, предпазлив във всяко отношение; понякога обаче аз съм склонен да се съглася с един познат на мои познати, който, достигнал вече сериозна възраст, отиде да си избере жена от място, където жените се купуват. По този начин той слезе до най-ниското стъпало, но то именно е най-сигурното.

— Да пием! — възкликна Анри и се разсмя. — Вие сте смел човек! — добави той и бе съвсем сериозен. Имаше предвид признанието на дворянина за религията. Дворянинът обаче разбра в друг смисъл думите му.

— Да, и аз станах войник. Исках да изпитам мъжествеността си. Опознай сам себе си! Единствено самопознанието заслужава да му се отдам напълно. Та кой ли познава дори тялото си? Аз съм ленив, отпуснат и съм несръчен в ръцете; но много добре познавам своите органи, а затова и духа си, който е свободен и никому не е подчинен. Да пием!

И те пиха още доста време. Когато спътникът му, вдигнал чаша в ръка, запя тихо един стих от Хораций, Анри също му пригласяше:

По външност и по сила, по дарби на ума,

по мъжка добродетел, имот и потекло

съгласен съм да бъда за първите последен,

последните когато за техен пръв ме сметнат.

После те станаха и като си помагаха взаимно да се измъкнат изпод развалините, излязоха на открито и там видяха, че все още вървят ръка за ръка. Винените па̀ри бавно се разнесоха. Анри каза сред грохота и шума на океана:

— Аз обаче съм и си оставам пленник!

— Насилието е силно — заяви спътникът му. — По-силна е обаче добротата. Nihil est tam populare puam bonitas.[3]

Анри завинаги запомни това, защото го чу, когато то можеше да бъде единствената му утеха. Да бъдеш добър, значи да бъдеш народен, нищо не е по-близко до народа от добротата. И той попита спътника си, изпълнен с доверие:

— Наистина ли всички наши деяния се извършват с главата надолу и който призовава към действие, призовава към бунт?

При тези думи, които той сам бе изрекъл в началото на този разговор, взел доста неочаквани обрати, господин Мишел дьо Монтен се опомни. Опомни се чия ръка държи и я пусна. Обърна се с гърди и лице към океана.

— Великият наш бог на небето — произнесе той, като наблягаше на всяка сричка, — нашият бог рядко ни удостоява да действуваме благочестиво.

— Какво означава да действуваме благочестиво? — попита Анри също с поглед към морето.

Монтен се изправи на пръсти, за да произнесе онова, до което по изключение този път не бе стигнал по пътя на самовглъбяването. Някакво велико внушение свише го прониза и го накара да заговори:

— Предположете, че една армия, една цяла армия коленичи и вместо да нападне, започне да се моли. До такава степен е убедена, че й е предопределено да победи.

И тази мисъл Анри запомни в душата си до един определен ден.

Това беше краят на техния разговор. Стражи, предвождани от един офицер, ги върнаха обратно в лагера. Там ги бяха търсили. Дори се бяха изплашили, че Наварският крал е избягал.

[1] Слава на нашия Анри! (гасконски). — Б.пр. ↑

[2] Безумният мъдрец (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Нищо не е по-близко до народа от добротата (лат.). — Б.пр. ↑

С главата надолу

А през това време в Париж бяха надошли някакви господа, облечени в скъпи кожи, пристигнали тук с чуждоземния си блясък. Това бяха поляците, дошли да отведат своя крал, защото междувременно Д’Анжу действително бе избран сред ликуващите възгласи на полския народ, който се бе събрал за целта на едно голямо поле. Новият крал трябваше да побърза, какво можеше да очаква той от тази неблагодарна крепост, която не му се оставяше да я превземе? Истината, ако можеше да я изрази гласно, бе, че той очакваше смъртта на своя брат Карл. Все пак за него бе по-добре да стане крал на Франция, отколкото на Полша. А Карл, който много добре знаеше това, пращаше пратеник след пратеник в Ла Рошел, за да го накара да вземе най-после решение. Човек много по-лесно оздравява, когато край него няма някой, който ежедневно и ежечасно да се надява, че кръвта на другия най-после ще бликне из порите му.

Мадам Катерина искаше да се отнесе справедливо и към двамата си сина. Увещаваше своя любимец да замине, за да може болният да се успокои. Същевременно тя взе предварителни мерки, ако случаят наложеше, правата на любимеца й да бъдат осигурени. Успехът в Полша, грижата за наследник на Карл, както и нейните намерения по отношение на Елизабет Английска, на която тя изпращаше разкрасени портрети на Двуносия — всичко това изцяло бе погълнало вниманието на мадам Катерина. Сега тя вече не знаеше всеки миг кой къде се намира и къде отива. Това обаче — както най-добре знаеше именно тя — е най-важното условие, за да можеш да владееш и да държиш другите в подчинение. Ако главата на мадам Катерина не бе обременена с толкова много мисли и грижи, онова, което се случи по-късно, едва ли би било възможно.

Дори самото пътуване до полската граница не бе много добре уредено. Кралят на Полша трябваше непременно да бъде съпроводен от целия френски двор до границата; ала един двор трудно се придвижва дори и при обикновени обстоятелства. Какво остава, когато случаят налага една особена величественост, за която след това пътуващите заедно с тях поляци трябваше да разказват дълго във Варшава. Толкова много каляски, конници, бързи бегачи, натоварени с багаж коне, пълни с припаси каруци и всичко това обградено от войници, следвано от любопитни и просяци, се придвижва през цялата страна, трополи и чатка с копита по пътищата, издълбани от дълбоки коловози. Но подобни насипи от суха глина лесно се размиват от дъжда. Щом завалеше, загръщаха каляските с покривала, а ездачите изчезваха под наметките си. Всичко бърза, ругае, свива се в себе си. Народът не се стича вече, за да зяпа със зинала уста или да подвива почтително колене. Безбрежни незащитени равнини, над които дъждът се излива като из ведро и само тук-таме някой селянин надига глава изпод чувала, с който се е покрил насред полето, поглежда неодобрително към преминаващия край него кралски двор и отново се навежда над работата си. Порядъчните хора или си седят в къщи, или работят, скрити от дъжда под чувал. А кралският двор се потътрил по дъжда като цигански катун!

Сега обаче слънцето се показва и отдалеч се вижда един град: кралският двор отново се обгръща с блясък и величие. Махат покривалата на каляските и позлатените им части блясват на слънцето, завинтените корони искрят, а около тях се поклащат високи пера. Кадифе и коприна, щастие и блясък, всеки се държи дръзко, усмихва се строго или благосклонно. Пристигат. Посрещат ги тържествено, със страхопочитание и превити гърбове. Бият камбани. Старейшините на града им поднасят хляб и сол, изплащат им също дължимите данъци под погледите на въоръжените войници. За „добре дошъл“ Карл Девети трябва да изпие огромен бокал с вино.

Но всичко това не му подействува добре; по време на пътуването бедният крал бе принуден да пресушава огромна чаша с вино и вече не можеше да понася нито тласъка на колелетата, нито шума и допира с тълпата. Но главно той не можеше да понася своите спомени, а те не го оставяха на мира: пътуваха заедно с него, колкото и той да се отдалечаваше от Лувърския дворец. Затова не отговаряше на тържествените приветствени слова. Поглеждаше недоверчиво с косия си поглед към всички, които се мъчеха да се промъкнат до него; защото отсега до края той трябваше да бъде сам. Дворът му го влачеше със себе си, по пътища и пътеки, от тълпа на тълпа, макар че всичко това му бе омръзнало, а и той на тях също. Отслабнал и отново съвсем пребледнял, той се отнасяше към всичко, което ставаше около него, със същата отчужденост, както някога, когато беше бледо високомерно хлапе и както изглеждаше по портретите си.

Той не можа да стигне до границата на своето кралство. В едно селище на име Витри трябваше да го изоставят. Те бяха злоупотребили с него, за да проведат своята Вартоломеева нощ. Сега го изоставиха болен във Витри и продължиха напред заедно с брат му Д’Анжу. Само братовчед му Навара остана с него, но и той си имаше причина за това: Карл много добре разбираше каква. Естествено, той искаше да се измъкне. Сигурно предполагаше, че край болничното легло на краля няма да има шпиони. Каляските с придворните госпожици бяха заминали напред, пък и в момента старата кралица не го следеше много внимателно. Защо не избяга той на юг? Защото кроеше по-големи планове, по-скоро неразумни. Бе дал съгласието си да избяга заедно с братовчед си Франсоа в Германия. Та нали протестантските князе очакваха само тях двамата. С тяхна помощ двамата братовчеди щяха да нападнат кралството и братовчедът Франсоа щеше да заеме престола, преди брат му Д’Анжу да успее да се върне от далечна Полша. Карл вече бе отпаднал от сметките им. Всичко се случи между Соасон и Компиен: там Д’Алансон и Навара се опитаха да избягат и ги заловиха.

Чак тогава мадам Катерина разбра, че външнополитическите й държавни дела я бяха отклонили от надзора над дома й. Тя каза на болния си син:

— През всичкото време, докато аз пътувах към границата, ти си бил заедно с кралчето и нищо не си забелязал! Ти никога няма да станеш истински господар! — защото имаше ли смисъл да го щади повече; неговите дни и така и така бяха вече преброени.

Карл лежеше, подпрял главата си с ръка. Той и майка си гледаше изпод око и не й даде никакъв отговор. Можеше да й каже: Аз го знаех. Но за разлика от предшествуващия двор той бе стигнал до една друга граница и затова мълчеше.

Сега мадам Катерина не гледаше вече към него, а говореше сама на себе си:

— Можах да заловя тия подли бегълци едва в последния момент, защото най-после един благоволи да проговори.

Тя не каза кой бе проговорил. Защото в този миг някой почука на вратата и отвън Навара настоя, сякаш нищо не се бе случило, да го пуснат да влезе при краля. Вместо това той чу кралицата-майка, която заповяда да му съобщят, че кралят спи. Тя говореше високо, съвсем не както се говори в стая на спящ човек. При това открито унижение присъствуваха голям брой придворни. Те видяха как Навара забърза към стаята си със сведено чело. А там бравата и ключалката на вратата бяха извадени; всеки миг офицери можеха да влизат вътре и да проверяват има ли някой под креватите. Те вършеха това както в стаята на Наварския крал, така и на Алансонския херцог; и тези хора бяха измежду главните изпълнители на Вартоломеевата нощ. Такова беше по това време положението в Соасон.

Понеже спеше в стаята на своя господар, Арманяк трябваше да се оставя да го пребъркват всеки път, когато се прибираше там. Но не само него — те спряха и Наварската кралица, когато тя поиска да влезе при своя съпруг. Най-после й разрешиха да разговаря с него при отворена врата. Заради подслушвачите тя говореше съвсем тихо, и то на латински.

— Скъпи мой господарю, вие много ме огорчихте — започна тя благо и тъжно. — Аз, която сторих толкова много, за да ви спася! Дори лекарите ми повярваха, че съм бременна. О! Аз не бях, и предполагам, че никога няма да забременея въобще. Когато реших, че е дошло време, дори подпълних корема си с възглавници. Само че майка ми не можа да се излъже така лесно, както лекарите, и не желая да ви говоря за това, какво бях принудена да изтърпя от нея. И докато аз се грижех единствено за вашето добро, какво замисляхте вие?

— Нищо — увери я небрежно Анри. — Какво мога да съм замислял? Нима не виждаш, че твоята майка само търси предлог, за да ме убие?

— И с право — заяви Марго — една друга Марго, принцеса Валоа. — Защото вие сте враг на нашия дом и искате да го погубите. — Другата Марго беше възмутена от неговата неискреност, и затова гласът й беше твърд.

Анри пък се държеше все така непринудено.

— О! Ти вярваш в този заговор? Повярвала си, че аз съм повикал оня дебел Насау да нахлуе в страната? — Той изду бузи и се постара да имитира дебелия човек.

Тя не се разсмя, красивите й очи бяха пълни със сълзи.

— Ти лъжеш дори мен, и сега още! — промълви тя.

Той продължи да отрича, шегуваше се дръзко, докато тя съвсем загуби търпение. Извика му разярена, и този път на родния си език:

— Глупав си ти, глупав и само толкова! Тръгнал си по акъла на брат ми Алансон и си мислиш, че той ще запази тайната ти!

— Той я е запазил много добре! — настоя Анри само за да я подведе.

Тогава тя действително изгуби власт над себе си, наведе се напред и извика:

— Той те издаде!

А той я подразни още по-силно:

— Може, но само пред една-единствена личност — която аз познавам.

А Марго отвърна бързо и необмислено:

— Глупак, аз познавам тази личност по-добре от тебе! Тя не се замисли много-много и разказа всичко на майка си.

Ето го нейното признание. Тя самата го бе издала. Щом издаде тайната си, тя се стресна, изплаши се и се отдръпна към вратата. На него обаче и през ум не му мина да се нахвърли върху нея. Подвикна й с добро настроение:

— Сега вече го знам със сигурност! Пред теб се е раздрънкал Ла Мол.

Този Ла Мол беше един от красивите мъже, гордеещи се с дългите си крайници като Гиз. Марго имаше слабост към него — тя винаги се връщаше към един и същ тип мъже. Анри го знаеше и затова назова името на Ла Мол — сякаш Марго вече беше станала достатъчно близка с него, за да я посвети той в тайната на своя съзаклятник Д’Алансон, а тя пък след това веднага да донесе за всичко на своята майка. Така сигурно стоеше въпросът и сега той изрече всичко това пред нея, като й каза: „Пред теб се е раздрънкал Ла Мол!“

Тя прехапа устни; помисли си: ти сам го пожела и ще станеш рогоносец! И щом взе това решение, тя отново стана кротка. Пристъпи към него, подви коляно и помоли:

— Любими мой господарю, нека между нас не остане и сянка от това незначително недоразумение!

И си излезе. Той я сподири с поглед и вече обмисляше своето отмъщение, както и тя нейното.

По-бързо, по-бързо! Заговорите следваха един след друг, както минаваха дните в Лувърския дворец, както минаваха месеците, а скоро щяха да станат и години. Голям удар бе подготвен за едно февруарско утро, когато дворът тъкмо се намираше в Сен-Жермен. Анри и братовчед му Конде отиват с конете си на лов и няма да се върнат повече. Страната ще въстане, всички „умерени“ чакат вече — и католици, и протестанти. Губернатори на провинции също участвуват в заговора, цял гарнизон е на тяхна страна. Очаква се само принцовете да отидат там заедно с петдесет конници и ще бъдат в безопасност. И вместо това: залавяне, рухване на всички надежди и унизителното за Навара обещание да не участвува вече в никакви подобни заговори, и клетвата, че занапред няма да се съюзява с метежниците, когато те искат да нарушат мира в страната; напротив, от вярност към престола той е длъжен да се отнася твърдо с тях. Анри подписва всичко това и е престанал да му вярва още докато държи перото в ръка. Не повече от него му вярва и мадам Катерина. Това кралче е една буйна глава и почти толкова умопобъркано, колкото и нейният син Д’Алансон, който в решаващия ден не отива на лов, а остава в леглото си. Единствено може да се разчита само на липсата на разбирателство между съзаклятниците, а също така и на предателите, защото такива винаги се намират. Все ще се намери някой, който да издаде всичко. В Сен-Жермен този някой е Ла Мол, мъжът с красивите крайници, благодарение на когото Наварският крал сега бе станал рогоносец. Онова, което Ла Мол премълчава, го разкрива докрай Двуносия, само и само да се измъкне от забърканата каша.

И мадам Катерина действително му прости: в края на краищата той беше неин син и освен това съвсем не беше опасен. От пренебрежение тя пощади и принц Конде, като го отпрати и му възложи да управлява провинция Пикардия от името на краля. Вместо това той избяга в Германия: на нея й беше безразлично. Не, всъщност мадам Катерина не се доверяваше само на един, когото тя наричаше с привидно презрение „кралче“. „Кралче“ или „мушитрънче“ е една малка птичка, на кралицата обаче все й се струваше, че Анри не е достатъчно малък. Тя се бе отказала да разтрогва брака му, откакто дъщеря й бе започнала да го мами. Нека неговите благочестиви хугеноти научат за това, тогава той още повече ще израсне в очите им! Какво ли очакваха те от него? За да спаси живота си, той отново се бе съгласил да приеме католическата вяра. Остатъка от доброто си име пропиляваше с необмислени авантюри, от които веднага се отричаше, една след друга, щом те се проваляха. До най-ниското стъпало обаче Навара слезе, когато за да предаде краля, се съюзи с любовника на жена си.

Тогава дворът се бе разположил във Венсен; тук пространството, в което можеха да се движат онези, които бяха под наблюдението на мадам Катерина, беше още по-малко. Въпреки това те си позволяваха да кроят нови планове, или по-точно се връщаха все към старите: бягство, бунт, търсене помощ от германските войски — този път обаче начело на заговора застана самият предател. Същият този Ла Мол, който неотдавна ги бе издал — на него се бяха доверили. В Сен-Жермен го бяха видели колко струва, а тук, във Венсен, вече бяха забравили всичко. Какво означаваше това? Нека Д’Алансон да си е умопобъркан и Анри да се озлобява, задето е принуден да дава унизителни обещания. Така или иначе никой човек, който е с ума си, не действува по този начин, когато живее в един двор, където всеки много добре знае, че е постоянно под наблюдение, особено пък Навара и братовчед му Франсоа — да не говорим за това, че те самите си нямат вяра помежду си. Така или иначе у хората съществува някакъв неоправдан стремеж към действие, който напомня тревожен сън. Двамата млади мъже много добре знаят кой е Ла Мол: един предател по природа, и на всичко отгоре приятел на принцесата, която никога няма да може да се изтръгне от властта на своята майка и веднага й донася всичко. А може би самата Марго бе подтикнала своя любовник, и то по заповед на майка си? Мадам Катерина иска най-после да знае със сигурност кой е готов да й измени и как ще изглежда вражеският съюз и самото деяние, ако тя ги остави да узреят и да стигнат до кървавия край и до наказателния съд.

Но ето какъв беше съюзът на съзаклятниците: двама млади принцове, които по различни причини ходеха с главата надолу на ръцете си: от това кръвта нахлуваше в очите им и им пречеше да виждат. Към тях се бяха присъединили неколцина влиятелни господа, от онези, които се смятат за особено разумни, умерени и верни. Те все си мислят, че разбират повече от една мъдра стара кралица и доказват това, като влизат в съюз с авантюристи, с един алхимик, един астролог и един шпионин. Последният докладваше на мадам Катерина всеки ден и това бяха дни, каквито мадам Катерина най-много обичаше: изпълнени с умствено напрежение и с чувството за превъзходство, което изпитва котката, дебнеща невидима малкото птиче. На птичето най-после му омръзва да подскача безцелно и решава да отлети: тогава тя стоварва лапата си върху него.

Херцог Дьо Монморанси, роднина на покойния адмирал, както и маршал Косе изчезват в килиите на Бастилията. Гилотинират пред очите на народа на Плас дьо ла Грев двамата главатари на заговора: един италиански заговорник и заедно с него — което именно най-много удовлетворява една майсторка на интриги като мадам Катерина — този Ла Мол, който, без сам да подозира, всъщност бе само оръдие в нейните ръце. Освен това той беше малкият приятел на нейната влюбена дъщеря, която създаде доста грижи на майка си, когато неговата глава отхвърча! Тя най-малкото напомняше на вдовица от източните страни. Марго прибра отрязаната глава и накара да й впръскат някакви вещества, които да запазят задълго мъжествената й красота; освен това тя я украси със скъпоценни камъни и след това я носеше навред със себе си, докато един друг мъж я развълнува и увлече. Тогава тя предвидливо нареди да погребат главата в оловно ковчеже.

Що се отнася до другите съзаклятници — работа на астролозите е да проучват небосвода и да разчитат по него съдбините на великите люде, докато алхимиците от своя страна трябва да предсказват бъдещето по изпаренията на металите. Сърце не даваше на мадам Катерина да убие двама толкова мъдри мъже. Затова тя веднага реши, че двамата мъдреци наистина бяха заблудили своите съзаклятници, но на нея щяха да предскажат бъдещето със сигурност.

Другояче се отнесе тя със своя зет Навара. Е добре, нейният вятърничав син Алансон също бе подложен на унизителни разпити и трябваше да се представя за пленник. Своето „кралче“ обаче старицата прибра при себе си в своята каляска. Гледайки го приятелски и любвеобилно, тя пътува с него приятно чак до Париж и Лувърския дворец. Той се бе надявал, че няма толкова скоро да прекрачи прага му. Сега намери прозорците на своята стая с решетки — и кому, кому бе възложена личната охрана на неговата особа? На добрия му приятел капитан дьо Нансе. Да, пленникът бе предаден в сигурни ръце.

Той разбра това и се опомни. Това бе все едно сътресението от рязкото спиране след дългото безредно движение. От безнадеждността, която го обзе, ръцете и краката му се разтрепериха, а главата му клюмна като от неизпитвана досега умора.

— Сир! — посъветва го Арманяк. — Не се излежавайте дълго в леглото! Вървете да танцувате и главното — показвайте се пред двора! Онзи, който се уединява, буди недоверие, а вие вече достатъчно недоверие сте си спечелили!

Анри отвърна:

— С моя живот е вече свършено.

— Той дори още не е започнал — поправи го първият му камердинер.

— По-ниско от това не мога да сляза — отчаяно каза нещастникът. — Стигнах вече най-ниското стъпало, а то е най-сигурното — добави той странно.

На добрия Арманяк тези думи се сториха несвързани. Анри действително го попита:

— Нима аз бях умопобъркан? — продължи да пита той. — Защо направих всичко това? Нали знаех как ще свърши?

— Предварително никой нищо не знае — възрази Арманяк. — Случайността решава.

Анри каза:

— А трябваше да решава моят разум, но къде бе той тогава? Колкото повече се заплитаме в интриги, толкова повече те объркват духа ни. Причината е, че и други участвуват в тях, и именно това е несигурното. Дори аз самият ставам несигурен. Повярвайте ми, Арманяк, повечето си постъпки ние вършим като застанали с главата надолу.

Учуден, Арманяк забеляза:

— Това не са ваши думи, сир.

— Чух ги от един дворянин, с когото се запознах пред Ла Рошел. Неговите думи ме поразиха до дън душа и именно това е непонятно: едва ги бях чул, и веднага ги забравих и се хвърлих в действия, които ми замъглиха съзнанието.

— Не мислете повече за това — посъветва го първият камердинер.

— Напротив, искам да го запомня завинаги. — Анри стана от леглото, изправи се и решително заяви: — Вече няма да допусна никой да ми заповядва! Отсега нататък сам ще си бъда генерал!

Така той направи един твърде своеобразен извод от мисълта, че повечето наши постъпки ние извършваме с главата надолу. Благородникът от Ла Рошел не би направил такъв извод за себе си. Всъщност тъкмо на него му бе съвсем ясно, че всяка истина има две страни, и примерите от древността му помогнаха да разбере душевния мир на този двадесетгодишен момък, който не беше несръчен като него.

„Той поема мислите като топки, умее да скача и да оседлава коня си. Аз — който съм на прага на старостта, и той — първообразът на младостта, която вече остава зад гърба ми и която аз недостатъчно опознах.“ — Така мислеше господин Мишел дьо Монтен там някъде в своята провинция, защото и той не бе забравил разговора им край морския бряг.

Смъртта и дойката

През следващия месец Карл Девети щеше да навърши двадесет и четири години; но на този тридесет и първи май 1574 година той бе на легло и трябваше да умре. Това стана във Венсен.

Всички бяха вече уведомени и затова дворецът тръпнеше от тревога, която често преминаваше в шумна глъчка. Сподвижниците на полския крал твърдяха, че той ще успее да се върне навреме тук, в страната, за да накаже всички предатели; а те наричаха така поддръжниците на Двуносия. Оттук повишените гласове и дрънченето на оръжие — но то не беше всичко. Изпод сводестите порти се разнасяха високи заповеди, всички изходи бяха завардени и особено силно отекваха тежките стъпки на стражите пред двете врати, които мадам Катерина бе заповядала да се охраняват най-строго. Зад тях бяха затворени нейният син Д’Алансон и „кралчето“ — които добре правеха, дето не излизаха отвътре, и се оставяха спокойно да ги охраняват. Излезе ли отвътре, нито един от двамата нямаше да стигне далеч. Всеки призив за метеж, който те можеха да отправят към своите приятели, щеше в същия миг да ги подхвърли на опасност. Днес тук управляваше смъртта, защото кралят умираше. Майка му все пак бе успяла да го домъкне до Венсен. Този дворец по-добре можеше да се наблюдава от Лувърския. Нито народът, на който много не можеше да се разчита, нито враговете на нейния любим син Д’Анжу можеха да й попречат тук, щом тя решеше да го провъзгласи за крал. Крал! — вече третият й син. Днес умираше вторият, идваше ред на третия и тя имаше още един в запас. Ако те и двамата поживееха още малко, мадам Катерина щеше и занапред да ги освобождава от грижите за управлението на страната и щеше да си остане тази, която бе — завинаги, както тя си мислеше. Защото за дейните натури всичко е настояще; бъдеще и минало се сливат в едно. Ето Карл Девети например, все едно че никога не бе живял, тъй като трябваше да умре. Майка му беше последният човек, който имаше намерение да се погрижи за него. Той лежеше съвсем сам.

Лекарят си беше отишъл, след като бе увил умиращия в чаршафи, напоени с балсам за спиране на кървенето. Карл бе разбрал обаче, че лекарят не хранеше ни най-малката надежда да спре изтичането на кръвта. Само искаше да пощади болния да не вижда как по кожата му навред се образуваха червени петна кръв — пък и освен това той не биваше да вдишва миризмата на тялото си. Уханието на балсама пропъждаше миризмата на кръв — но само за известно време, мислеше си Карл, и дори докато превръзката му беше още съвсем прясна, той душеше с ноздри и от ума му не можеше вече да излезе мисълта как ужасно мирише последният му час. А някога той беше здрав млад човек. Бе запазил за смъртта всичките си сили, които животът не искаше да приеме повече от него: силата на познанието, силата на присъствието на духа.

Карл си мислеше:

„Амброаз Паре, моят лекар, бе превързал на времето адмирала. Лекарят щеше да загине заедно с адмирала, ако не бе избягал през покрива. И други биха могли да избягат през покрива! Аз знам, всичко знам; и в никакъв случай нямаше да знам толкова много, ако адмиралът не бе убит по моя вина. Знам защо навън се вдига такава глъчка. Защо ме докараха тук с толкова много болки. Защо лежа сам и никой вече не се интересува от мене.“

— Аз трябва да умра — каза той гласно.

— Така е, сир — отвърна дойката му.

Тя седеше на една ракла и плетеше. Когато питомецът й отвори очи и заговори, тя се изправи и избърса лицето му. Но скри от него марлята да не я види.

— Добре е, дойко, че ти поне не говориш като лекаря и не се опитваш да ме мамиш. Аз знам и съм готов: защото нищо друго не ми остава. Не искам да бъда като други, които в последния миг скачат от леглото, започват да викат и се мъчат да избягат. Та накъде ли, пък и за какво? Макар че сигурно бих събрал достатъчно сили да стана и да изненадам целия двор и майка си с моите бели чаршафи и с кървящото си чело и да накарам всички да се разбягат от ужас.

— Ти си кралят! — напомни му тя радостна, изпълнена с неразумна надежда.

Защото единствено тя не се бе отрекла от него. В продължение на двадесет и четири години без един месец тя бе живяла благодарение на него като уважавана личност. Бе успяла да си купи достатъчно земя и си бе подсигурила бъдещето до края на живота си; а беше едва четиридесетгодишна, хубава яка жена.

„Но твоят крал няма да умре без ти, дойко, да го съпроводиш донякъде по пътя му към вечния мрак. Да, неговите последни движения и прощални думи се сливат с първите му движения и с първия плач. Тогава ти го държеше върху бедрата си, които гордо се изпъваха, и го притискаше до напращялата си гръд. По същия начин, дойко, ти смяташ да го понесеш и в последния му час.“

Да не вика и да не бяга, така бе решил той, а вместо това пъшкаше, стенеше и даде воля на страха си. Пак му се привиждаха духове, сега дори посред бял ден, и той чуваше диви гласове, които не бяха гласове на живи хора.

— О, дойко! Колко много кръв, колко много хора бяха убити! Аз имах лоши съветници! Нека бог ми прости и се смили над мене!

— Кралю! Ти мразеше ли нас, протестантите? Не, защото ти всмука нашата вяра заедно с моето мляко. Сир, нека всичката кръв на убитите падне върху онези, които ги мразеха. Ти беше едно невинно дете и теб бог няма да те упрекне в нищо.

— Виждаш ли какво направиха от твоето невинно дете — отвърна жално той. — Можеш ли да разбереш нещо? Та нали нищо от онова, което съм сторил всъщност, не бе направено от мен и аз не мога да взема сега със себе си нищо от онова, което е било. И ако бог ме попита за Вартоломеевата нощ, аз ще му отвърна безпомощно: „Господи! Аз сигурно съм я проспал.“

Гласът му заглъхна до шепот, болният се унесе. Дойката избърса с нова кърпа лицето му и после я разтвори. Лицето му се бе отпечатало кърваво върху нея.

Тъй като дишането му беше шумно и тежко, тя извади възглавницата изпод главата му и той остана да лежи проснат по дължина и тогава тя направи нещо, което той не биваше да види, както не биваше да види кървавата марля: взе му мярката. С най-голяма точност тя премери тялото на своя крал, когото по задължение и право щеше сама да положи в ковчега, както в началото на живота му го бе положила в люлката. Да стори второто, за нея не бе по-трудно от първото: беше яка жена. Освен това сега той отново съвсем бе олекнал. Тя дълго време го бе гледала как непрекъснато придава на ръст и на тегло. Понякога той се изчервяваше силно, движенията му бяха резки, а гласът му кънтеше. И сега, когато отново бе станал слаб и блед и скоро съвсем щеше да стихне, тя пак стоеше и го гледаше. Между началото и края на жизнения си път той бе пролял кръвта на много хора, а неговата собствена бе изтекла бавно от тялото му. Тя почувствува: и едното, и другото не можеше да се предотврати по неведоми причини. Остава само едно:

„Аз, неговата дойка, ще го положа в ковчега.“

Тя приемаше всичко така, както беше, и очите й останаха сухи.

Вечерта вече се бе спуснала, вечерта на Петдесетница: тогава Карл се събуди. Дойката разбра това само по дишането му. Запали лампата и видя, че той бе престанал да кърви. За сметка на това сега се чувствуваше съвсем отслабнал и направи усилие, за да повдигне леко ръката си и да й покаже какво иска. Тя не можа да го разбере, макар че го постави да седне и допря ухото си до устните му.

— Навара — едва прошепна той, или по-скоро тя се досети.

Жената изтича да предаде заповедта на краля през вратата, стражите я препредадоха и някой изтича да я изпълни. Но не при Анри изтича офицерът, а, разбира се, при мадам Катерина. Така тя бе първата, която пристигна при умиращия си син. Дойката бе измила лицето му; то изглеждаше бяло като камък и неизказано непристъпно за натрапчивостта на живите. Мадам Катерина, с топлокръвната природа на убийца, се натъкна тук на нещо чуждо ней, дори зловещо.

„Те не умират така. Толкова благородно! Аз не познавам такава смърт. Този сякаш не е излязъл от моята утроба! Добре че очакват и друг човек.“

През това време Анри Навара вървеше, тръпнещ от страх — през сводести тесни коридори, пълни с въоръжена стража. Потрепери от студ при вида на толкова много извадено желязо, аркебузи, алебарди и пики. Той видя смъртта също като Карл — но при това неговата кръв течеше в жилите му и краката му можеха бързо да го отнесат далеч от тук. И той се спря и бе готов да се върне. Но все пак отиде до стаята, влезе вътре и падна на колене. От вратата до леглото Анри стигна на колене. Тук той долови онова, което Карл едва му зашепна:

— Братко мой, сега вие ме загубвате, но сам вие отдавна вече нямаше да сте жив. Единствено аз успях да отклоня другите от намеренията им. Затова занапред вие ще трябва да се грижите за моята жена и моето дете. Занапред — повтори той и колкото и тихо да го каза, думата отекна в стаята.

„Той знае, че аз трябва да стана крал на Франция! Който умира, вижда в бъдещето.“

Така е, затова и мадам Катерина се смути силно. Вярно, че хороскопите и металните изпарения опровергаха думите на умиращия. Но въпреки всичко подобни думи могат да бъдат съдбоносни и затова: внимание! Карл се бори със смъртта, за да успее да каже още нещо на Анри. Иска да изрече някакво предупреждение, вижда се колко много се напряга.

— Не се доверявай на моя… — започна той, но тя в същия миг го прекъсна:

— Замълчи!

И тъй като сега силите окончателно го напуснаха, Карл падна върху възглавниците и не можа да се разбере от кого трябваше Анри да се страхува повече — от Д’Анжу, който го мразеше, или от Д’Алансон, неговият собствен несигурен съмишленик. И той реши да се пази и от двамата.

Когато се убеди, че Карл няма да проговори повече, мадам Катерина напусна стаята на умиращия. Анри остана там, все така на колене, докато започна агонията.

Накрая при своя питомец остана отново само дойката. Приведена над него, тя следеше въздишките му — не от състрадание към този човек, който не можеше повече да страда, а просто за да не пропусне последното му дихание. Тя много добре знаеше: в този гаснещ дух сега се мяркаха само най-първите мигове, отдавна забравени, неизвестни никому другиму, освен на тях двамата. Те изплуваха едновременно и пред нея, и застанала край заспиващия вечния си сън, тя се върна към най-първите му дни. Само кратките му въздишки раздвижваха устните; въпреки това тя разбра думата „гора“; после долови още „нощ“ и „уморен“. Детето се бе загубило в гората на Фонтенбло, и сега се страхува от мрака. Това се бе случило някога в детството му и сега, в сетния му миг, то го преживява отново. Тя продължава мисълта му, тананикайки тихо. Монотонно повтаряните думи се подреждат една след друга и тя тананика тихичко:

Нощта се спуска, чедо,

нахлува мрак и студ,

лесът се гърчи, гледай,

комай под вихър лют.

Припява го дълго и сама се приспива.

Ти мъничко си, пътя…

После разбра със сърцето си: нещо се случи.

… не ще намериш вън…

Бог й е свидетел, това беше последната, неговата последна въздишка. Тя веднага се изправя и докато затваря очите му, казва високо:

И аз ще те закътам

тук в ковчега за сън.

Обобщение

Нещастието може да ни донесе неочаквана възможност да опознаем живота. Един толкова високороден принц не може да е бил предопределен да го отрупат толкова много беди. Безстрашен, пренебрегващ всички предупреждения, той падна в нещастието като в капан. Да се измъкне от него е невъзможно: тогава той решава да се възползува от новото си положение. Отсега нататък животът ще му се разкрие от нова страна, различна от онази, която е достъпна само за щастливците на този свят. Уроците, които животът му дава, са сурови, но колко по-дълбоко от всичко, което го е занимавало по време на веселото му младежко неведение, го разтърсват те. И той се научава да се страхува и да се преструва. Това може винаги да му бъде от полза, както, от друга страна, човек не губи нищо, когато понася унижения и чувствува омраза и вижда как любовта умира, защото са злоупотребили с нея. Ако има талант, човек успява да задълбочи всички тези чувства и да ги превърне в утвърден морален опит. Нещо повече дори, това би бил пътят на съмнението; и живял сам като унижен, младият господар, който преди не се е съмнявал в нищо, ще се превърне в един сведущ, скептичен човек, великодушен колкото от доброта, толкова и от презрение, и който, действувайки, ще съумява да съди собствените си постъпки.

Вършил досега много неща без разбиране и без разум, занапред той ще действува обмислено и ще знае да се пази от първите си стихийни пориви. И ако тогава за него ще може да се каже, че с разума си се е издигнал над страстите, то ще бъде благодарение на изживените години на пленничество, когато той се бе научил на всичко това. Вярно е, че трябваше да запази моралното си равновесие, за да не пропадне по време на това дълго изпитание. Само една уравновесена и с чувство за мярка природа можеше безнаказано да се отдаде на безпътните нрави на този двор. И само тя можеше да дръзне да слезе до дъното на измъчената си мисъл и все пак да запази способността си да си възвърне отново онова душевно спокойствие, сред което се извършват великите дела и дори и най-обикновените постъпки, продиктувани от здравия смисъл.

VI
Безсилието на мисълта

Един неочакван съюз

Какво ставаше с Марго? Неочаквано тя заяви, че е готова да помогне на Наварския крал и на брат си Д’Алансон да избягат. Единият от двамата щеше да седне преоблечен като жена в нейната каляска, когато тя излизаше от Лувър. Марго имаше право да пътува с придружителка, която можеше да бъде с маска. Но тъй като бегълците бяха двама и никой от тях не искаше да се откаже от тази възможност, планът им се осуети, както много други досега. Впрочем, Анри никак не бе вярвал в тази възможност, тъй като досега толкова много бяха пропаднали. Но Марго му се видя прелестна във въодушевлението си и затова той даде съгласието си. А тя, виждайки го толкова нещастен, съжаляваше, задето го бе издала веднъж на майка си. Това го трогна, макар че той прозря нейната лична подбуда. Марго искаше да отмъсти на мадам Катерина за смъртта на своя Ла Мол.

Дори по време на тържественото погребение на Карл Девети, четиридесет дни след смъртта му, Анри не мислеше за нищо друго, освен да избяга, и отново направи опит да се прехвърли с лодка от Лувър на другия бряг на реката. Неуспехът го разяри и той изрече необмислени заплахи — но това беше всичко. От този ден нататък можеха да му правят най-примамливи предложения. Отвръщаше им един спокоен Навара. Нито следа повече от смелата му решителност. Когато някакво мероприятие се уговаря твърде дълго, то става съмнително както по отношение на изпълнението, така и на желанието да се осъществи. Това не се отнася само за плановете за бягство, а и за всички жизнени въпроси. Навара се съветваше за много неща с много хора. Нощем довереници му бяха жени, денем — мъже. Всеки си мислеше, че Навара го забавлява или го заглавиква, или го слуша почтително. Едни го вземаха за най-веселия господин в целия двор, други търсеха да открият у него възвишени чувства, докато той водеше и едните, и другите за носа. Дори когато честно се доверяваше някому, той знаеше, че думите му ще бъдат препредадени и ще му донесат някаква облага. Щом му се удадеше възможност, той изразяваше възхищението си от мадам Катерина. Според неговите думи излизаше, че Вартоломеевата нощ е била един умело замислен ход. Въпросът бил само в какво се изразявал повече геният на кралицата: дали в това, че Жана и Колини трябваше да умрат, или в това, че тя остави Анри жив.

— Когато стана по-прозорлив — казваше той, — ще успея да си изясня този въпрос. Защото засега все още не ми е ясно защо съм жив. Ясно е само, че моята майка и адмиралът бяха пожертвувани за добре обмислени цели. Един глупак би се отдал на мислите си за отмъщение. А аз съм млад и любознателен.

Старата кралица научи това и макар да вярваше само наполовина на думите му, именно неговата неблагонадеждност спечели сърцето й. Тя отново го привлече към себе си, защото искаше той да й бъде под ръка. И двамата проявяваха един към друг любопитство и бяха постоянно нащрек като пред опасност. На няколко пъти тя прояви към него най-необичайна откровеност. Една вечер буквално му довери, че той далеч не бил нейният единствен пленник. Дори кралят, любимият й син, не бил свободен. Тя го държала посредством чудодейни питиета — каза кралицата и намигна хитро.

Крал Анри, третият с това име, бе пристигнал от Полша предрешен. Имаше опасност в Германия да го заловят. Но то не се случи и ето че сега в собствения си дворец Лувър той бе пленник на своята майка и на нейните италианци, които бяха съумели да се издигнат дори до канцлерски и маршалски постове. Само чужденци — и това довери тя на приятеля си Навара, докато нощният вятър на тридесети януари караше стъклата на прозорците да дрънчат, — само чужденци трябвало да управляват един народ. Чуждестранният авантюрист никога не се страхувал от това, че ще пролее кръвта на народа. Нека всички измрат, щом като той не може да ги управлява. И това е законът, който висне над тях, защото иначе народите биха станали лекомислени от много благополучие. Особено французите са твърде склонни да съчиняват памфлети. По-добре хората да тръпнат от страх, отколкото да се смеят!

— Точно така, мадам! — възкликна въодушевено Анри. — И аз се питам как бихте успели вие да дарявате всички пристигнали отвън свои сънародници с имения, ако не съществуваше доброто изпитано средство да удушвате в затворите френските земевладелци.

Мадам Катерина притвори едното си око, с което потвърди истинността на неговите думи.

— Един от удушените, чиито владения вие отнехте, беше дори секретар на вашия син краля.

— Кажи го на него! Никой досега не се е осмелил да му го съобщи.

Така говореше старата кралица, защото в мигове на най-голямо откровение тя се обръщаше на „ти“ към „кралчето“. Тя го тупна по коляното и мина към друг тон, който прозвуча закачливо и тайнствено.

— Кралче — каза тя. — Ти си този, който ми трябва. Аз отдавна те наблюдавам и се убедих, че според теб дребното предателство не е толкова страшно. Защото повечето хора страдат от предубеждения. А какво означава предателството? Умение да вървиш в крак със събитията. Ти правиш точно това и то е причината твоите протестанти да те презират както в страната, така и сред стените на Лувър, доколкото са останали още тук.

При тези думи Анри се изплаши:

„А какво ли ще си помислят господин адмиралът и милата ми майка за мене, след като стоя тук и слушам тази стара жена, вместо да я удуша? Но и това ще стане. Моето отмъщение се подготвя бавно и затова основно.“

Изразът на лицето му обаче с нищо не издаде мислите му, а по него се четеше само готовност и невинно съчувствие.

— Вярно е, мадам, че аз съвсем си развалих отношенията с моите някогашни приятели. Именно затова, мадам, аз ще се старая колкото се може повече да спечеля вашето благоразположение.

— Особено, малкия ми, ако срещу това получиш разрешението да се поразмърдаш малко. Ти сега с удоволствие играеш на топка с Гиз и това е разумно от твоя страна, след като знаеш, че той е стъпил върху лицето на мъртвия Колини. Но ти ще можеш да напускаш занапред двореца заедно с него, когато той излиза.

— Той излиза много често. И най-много на кон.

— Ти ще излизаш и ще яздиш заедно с него, за да мога аз винаги да съм осведомена къде е ходил той. Искаш ли да направиш това за мене?

— Ще мога да излизам от Лувър? Всеки ден? През портата? И да минавам по моста? Всичко, което ми заповядате, мадам, ще бъде изпълнено!

— Не че се страхувам от Гиз — увери го кралицата.

А нейният нов съюзник потвърди убедено:

— Кой може така да се гордее с телосложението си като тоя Лотарингец! Пуснал си руса брада и народът се прехласва по него!

— Той е магаре — каза тя също така убедена. — Той насъсква католиците. Сам не знае за кого работи. За мене всъщност. Защото аз се нуждая от нова сеч, протестантите все още не са се умирили, дори и след Вартоломеевата нощ. Значи, имат нужда от нова. Нека Гиз насъсква католиците, а на теб ти разрешавам да подстрекаваш хугенотите. Кажи на всички, които са в Париж, че навсякъде в страната те ни побеждават. За съжаление, това не е чак дотам невярно. А в провинциите съобщи, че тук се готви скорошен бунт; и дано той избухне наистина! Съгласен ли си да изпълниш всичко това както трябва, кралче?

— Значи, ще мога да яздя през моста? И да ходя на лов? И на лов? — повтори той и се разсмя, така детински се зарадва пленникът.

Мадам Катерина му се надсмя снизходително и с пренебрежение. Дори и най-мъдрата стара жена не би могла всякога да различи сред искрената радост хитростта, която се крие зад нея. А един пленник постъпва правилно, когато се представя за още по-унизен, отколкото е необходимо, защото, който очаква да удари неговият час, трябва да се представя за неуверен.

Щом излезе от стаята на своята височайша приятелка, на вратата Анри се натъкна на Д’Обинйе и на Дю Барта. Обикновено двамата не се явяваха никъде заедно; забраняваше им го предпазливостта. Само този път те бяха нарушили това свое решение, тъй като разговорът на господаря им с омразната убийца бе продължил безкрайно. Анри бе станал истинска загадка за тях. И макар че го обичаха както винаги, те все пак не знаеха вече доколко могат да му се доверяват.

Той се обърна към тях недоволен:

— Най-малко вас очаквах да видя зад тази врата!

— Ние също бихме предпочели да ви срещнем другаде, сир.

— Но това ни е забранено — добави другият.

— Арманяк не ни пуска при вас — заяви единият.

И двамата говореха един през друг с дрезгави гласове:

— Вие ни изоставихте и сега дружите с нови приятели. Но те са старите ви врагове. Нима всичко забравихте? Кому дължите благодарност — и дори за кого трябва да отмъстите?

Щом чу за отмъщението си, в очите му избиха сълзи. Той се извърна настрана, за да не ги видят те.

— Новият двор — рече той — е весел, а вие искате да бъдете все така тъжни. По времето на Карл Девети и аз бях бунтар, и какво спечелих от това? Отмъщение, какво знаете вие за отмъщението! Когато човек му служи, то се задълбочава все повече и повече, докато най-накрая изгубва почва под краката си.

Те говореха всичко това пред очите на швейцарските стражи, които гледаха втренчено пред себе си, сякаш нищо не разбираха.

Двамата някогашни другари изръмжаха недоволни:

— Но ако вие не предприемете нищо, сир, другите ще действуват: а другите са известните участници във Вартоломеевата нощ. Те не мирясват в тоя весел двор, още по-малко пък в своите църкви. Да можехте да чуете какво се проповядва там!

— Че вие трябва да се откажете от своята вяра; защото иначе и вас ще избият. Приемете другата вяра! Аз също го сторих.

Тези думи така ги ужасиха, че те не можаха да отвърнат нищо. А той продължи:

— Пък щом не желаете да отстъпите, тогава нападнете първи. Вие сте силни. В Париж живеят няколкостотин ваши едноверци. Те може би нямат оръжие, но имат своя бог.

И той ги отмина, а те, слисани, въобще не се и опитаха да го последват.

— Той ни се подиграва — прошепнаха си те.

Дори швейцарците не биваше да чуят това. Двамата се опитаха да го оправдаят пред себе си:

— А може би това беше само едно предупреждение да не се замесваме в никакъв бунт. Може би той очаква от нас да прозрем истината в неистината: това може да се очаква от него. Впрочем преди малко той се разплака, макар че не искаше ние да видим това. Но той много лесно плаче. Плаче, щом му припомнят за отмъщението, и въпреки всичко току-що излезе от тази врата. От същата стая, където майка му е изпила отровата!

И те се съгласиха, че не разбират повече своя господар и че са нещастни.

Второто поръчение

Анри отиде при краля, който носеше същото име като него и беше третият Анри на френския престол. Те често играеха заедно — единият и другият Анри. През детските си години в Сен-Жермен, преоблечени като кардинали, те се бяха втурнали, яхнали магарета, в залата, където мадам Катерина бе приела един истински кардинал. Те повтаряха това сега, вече мъже — френският крал и неговият пленен братовчед, чиято майка и почти всичките му приятели бяха загубили тук живота си. Затова на другия ден френският крал отиваше в някакъв манастир, където бързаше да се изповяда. Изповядваше се определено време за богохулството си, после — заради плътските си прегрешения, а след това — заради неумението си да се справя с кралските задължения. Злоупотребяваха с него и той бе станал за смях: интриганти, мошеници, момченца за удоволствие и единствената жена — майка му. Той раздаваше, проиграваше, губеше. После изведнъж осъзнаваше какво става — че го грабят, че го безчестят — и се затваряше в мълчание.

А наоколо му приемаха мълчанието като заплаха и гледаха да изчезнат, щом видеха краля да мълчи. Всъщност обаче неговото мълчание беше трагично осъзнаване на собствената немощ. От време на време той разбираше в душата си, че един измиращ владетелски род не би могъл да извърши или да предотврати нищо нито вътре в страната, нито извън пределите й.

— Трябва да има търпимост — говореше тъкмо днес той на своя братовчед и зет. Отчаянието го бе подвело да изрече това. — На нас ни е необходим мир. Нима аз мразя хугенотите? Та на девет години аз самият бях такъв и хвърлих молитвеника на сестра си Маргарита в огъня. И още си спомням как ме наби майка ми и какво удоволствие ми бе доставило това. И до ден-днешен се срамувам пред нея заради своето някогашно чувство. Тя отдавна го е забравила. Накъде отивам аз? Аз съм длъжен да установя мир между двете религии. Но когато се възкачих на престола, трябваше да се закълна, че няма да търпя в кралството си друга религия, освен католическата. Какво да сторя? Не гоня еретиците както би трябвало и се моля те да се откажат от своята вяра. Аз винаги съм могъл само да се моля.

— Вие можете и повече — увери го Анри Навара, приел ролята на скромен слушател на другия Анри, който сега носеше кралската корона. — Вие имате прекрасен почерк. Продължавайте все така усърдно да пишете послания и укази! Вашето усърдие, сир, е най-добрият пример за подражание за всички ни.

И днес, тридесети януари, кралят преживяваше един от своите дни на униние и пак бе само един писач — сякаш наваксваше всичко пропуснато, леейки собственоръчно мастилото по хартията. Само че в това мастило винаги се стичаше и кръв и добрата му воля си оставаше напразна.

— Моят секретар Ломени боледува вече доста отдавна — заяви той. — Ще отида да го посетя.

— Не правете това, сир! Той е мъртъв, съобщавам ви го под секрет. Пощадили са ви и не са ви го съобщили, тъй като по същото време вие бяхте в манастира. Казват, че го била хванала чумата.

Ломени именно беше удушеният земевладелец, чиито имоти бе наследил един италианец, и кралят не се замисляше за пръв път днес над неговото изчезване. От небръснатото му лице, което ужасно напомняше маймунско, острият му поглед се насочи бързо и плахо към братовчеда. После веднага се върна към хартията.

— Заради този хубав живот — промълви той — с такова нетърпение очаквах да умре брат ми Карл!

— Нима не си струваше? — попита изненадан добрият братовчед.

Кралят се скри целият в кожената си пелерина и отново започна да пише. През това време братовчед му Навара се разхождаше из стаята и поде разговор сам със себе си, прекъсна го, после подхвана друг:

— Новият кралски двор твърде много се различава от предишния. Това повече се чувствува, отколкото се вижда. При Карл Девети ние всички бяхме много по-умопобъркани. И сега все още се спи много с жени, но по-често с момчета. Мнозина сега се учат на това — за да не изостават. Аз не, и съжалявам; защото така една определена страна на човешката природа остава непозната за мен.

— Благодари за това на небето — прекъсна го пишещият крал. — Момчетата са още по-сребролюбиви от жените. Освен това те се избиват едни други помежду си. Моя любимец също го прободоха.

— При Карл такова нещо не се случваше — заяви Навара. — Макар че връхната точка на неговото царуване беше Вартоломеевата нощ. Миризмата на трупове е по-осезателна в новия двор, отколкото в стария, това не може да се отрече. Но колко приятелски си живеем ние сега! Никой не мисли да бяга или да вдига бунтове и не очаква въоръжено нападение от немците. Сега и аз вече имам опит и не бих си повдигнал и пръста дори.

Той изчака, но чу само скърцащото перо и продължи разговора със себе си по друг въпрос:

— Аз и Гиз станахме добри приятели, кой можеше да предположи такова нещо по-рано? Ако ваше величество ми позволи, аз ще яхна коня си и ще изляза на лов. Кралицата-майка ми разреши това. Впрочем при тези излизания аз ще бъда дебнат на всяка крачка от хора, които биха предпочели да бъдат мои убийци, а не пазачи.

И пак скърцането на перото.

— Аз си отивам — обяви Навара. — Навън вали и не искам да излизам на разходка с убийци по дирите си. Ще отида да се забавлявам в стаята си с шута. Той е още по-тъжен от краля.

Когато беше вече на вратата, кралят го извика:

— Братовчеде Навара — рече той. — Аз дълго време те мразех. Но сега ти си еднакво нещастен като мене. И двамата дължим това на едно и също събитие, и на нашите майки — каза той някак си необикновено мрачно.

Анри се стресна; никога досега той не бе поглеждал фактите от тази страна. Нима майка му беше виновна за неговото нещастие! Тук споменаха чистата Жана заедно с мадам Катерина: това го отврати и той забрави, че трябва да внимава какво изразява лицето му. Само че тъжният му събеседник не забеляза нищо, защото и той самият не беше по-малко нещастен.

— Каква нова жестокост е замислила тя? — попита той и от недоверието лицето му почерня.

— Нищо подобно, сир. Кралицата е в много добро настроение. Защо и вие не правите същото?

— Защото имам още един брат — бе изненадващият отговор.

Анри не можа веднага да намери думи. Смъртта на по-възрастният брат не бе донесла желаното щастие, и ето сега искаха смъртта и на по-младия! Един ориенталски владетел сред своя сарай — и целият свят навън е застрашен от големите опасности, от които той е принуден да се страхува в своя палат, и то от най-близките си хора. Тогава Анри се досети какво щеше да последва. Кралят мрази майка си заради нейната жестокост; но в същото време неспокойният му брат Д’Алансон не му дава покой и в съня. Кого всъщност ще трябва да мрази той повече: мадам Катерина или себе си? Анри видя каква голяма вътрешна борба преживява кралят. Въпреки всичко той не можеше да не каже онова, което го мъчеше, ала остана нащрек, независимо от болезненото си избухване.

— Братовчеде Навара! Освободи ме от брат ми Д’Алансон!

— Аз съм дълбоко трогнат, сир, задето вие ми гласувате такова доверие! — увери Анри почтително и с поклон. Така той не каза нито „не“, нито „да“.

Кралят навярно го прие за съгласие.

— Тогава — натърти той — ще мога да ти повярвам. — Каза го с дебнещ глас, макар че искаше думите му да прозвучат като шега.

— И ще мога ли тогава — и Анри наблегна силно на думите — да излизам вън от двореца без убийците си?

— И повече дори. Който ме освободи от брат ми, ще стане наместник на цялото ми кралство.

Разбира се, това не бе казано от сърце.

„Валоа, драги мой — помисли си Анри, — ти ще има да ме познаеш кой съм.“ — И подскочи високо в изблик на детинска радост.

— Могъл ли съм да сънувам подобна радост! — извика той щастлив. — Наместник на цялото кралство!

— Още сега ще го отпразнуваме! — реши кралят.

Новият двор

Главните лакеи се разтичаха вече и Лувърският дворец, който сякаш потъваше в сън, докато кралят се отдаваше на своята печал, из един път се подмлади от радостта на младежите. Вечерта кралските покои бяха превърнати в персийски шатри. Свещите горяха зад бродирани тюлени завеси, които целите блестяха и образуваха тавана и стените на шатрата. Сериозни бледи момци с начервени устни, почернени клепки и облечени в прозрачни тъкани държаха голи саби; те пазеха в неподвижна стойка една издигната нависоко трибуна. Върху нея се изкачиха зрителите, които бяха малко на брой: неколцина италианци, както и господата от Лотарингския дом. Херцог Гиз, горд с прекрасното си телосложение, се държеше така, сякаш той беше владетелят тук! Големият корем на брат му Майен се пъчеше под лъскава коприна, а отстрани висеше златен кинжал — освен това от тяхната фамилия тук беше и Д’Елбьоф, странният приятел, който винаги се явяваше край Наварския крал точно навреме.

Сам Навара бе облечен в най-скъпия си костюм, украсен с панделки с цветовете на неговия дом — нека всеки види колко много се гордее той, че може да присъствува на този празник. А тържеството бе определено само за мъже и младежи. Младежите имаха за задача да очароват мъжете, за което те щяха да ги възнаградят. Няколко прелестни създания вече танцуваха заедно. Нито по формите, нито по облеклото им можеше да се съди за пола им и тяхната двусмислена прелест особено въодушевяваше италианците и дебелия Майен. Навара не ги упрекваше и само заяви, че той не е имал подобни същества сред своите хора, облечени в груби кожени елеци; в тяхната скупчена дружина яздещи по петнадесет часа непрекъснато и пеещи за отмора псалми.

— Ако моите приятели бяха още живи — рече лекомислено той, — и от тях някои щяха да се превърнат в такива прелестни момчета.

— Изчакай да видиш какво още ще се случи — посъветва го Гиз. — Някои от твоите хора са все още живи.

— Аз не ги познавам — отвърна пленникът. — Не дружа с победени. Аз съм винаги там, където хората са… — Той искаше да каже „са весели“, но неочаквано забеляза, че тук сред зрителите той имаше един особен враг.

Канцлерът Бираг, италианец, бе достигнал до своя пост благодарение на мадам Катерина. Заедно с нея и неколцина свои сънародници той бе нахлул една нощ в спалнята на Карл Девети. Този преуспяващ чужденец виждаше в лицето на пленения Навара съзаклятник срещу собствената си власт. Без никакви заобикалки сега той поде истински разпит:

— Не сте ли вие в съюз с някой си Д’Обинйе и неговия съзаклятник Дю Барта? Те двамата насъскват учащата се младеж срещу така наречената чуждестранна власт, сякаш най-високите постове в кралството се заемат само от чужденци.

— Sono bugie — това са лъжи, господин канцлер! — възкликна Анри с добре изиграно възмущение на езика на чужденеца.

Впрочем онзи не му повярва нито дума. Лотарингците можеха да бъдат излъгани, но не и пришълците.

— Вашите приятели — изрече с мъка Бираг, защото се задушаваше от ярост — са много по-близо до бесилото…

— От мене — допълни Анри. — Мен не можете да ме хванете.

— Аз беся бързо и с удоволствие.

— Но само дребни хорица, синьоре. Обесихте един жалък капитан, който разправяше наляво и надясно, че щял да пререже гърлата на всички италиански негодници. Мен обаче вие ще трябва да изобличите пред целия свят, да ме осъдите и да ме обезглавите със съответния церемониал. А такова нещо не ще ви се удаде. На какво да се обзаложим?

— Обзалагам се на най-големия си скъпоценен камък.

И двамата се държаха твърде театрално, сякаш в пълно съзвучие с леещата се приятна музика и с танците, като че тяхното държане бе предварително уговорен груб интермедий.

— Сир! — обърна се Анри към френския крал.

Кралят тъкмо бе влязъл през процепа на една завеса на персийския шатър и сега неочаквано застана пред очите на всички, блеснал в коприна — султанът на празненството. Анри подви коляно пред него:

— Сир! Вашият коравосърдечен везир мисли само за колела на мъчението и за посичане. Нима затова останах аз жив по време на Вартоломеевата нощ?

— Хе-хе, ако блаженопочиващият крал ме бе послушал! — извика канцлерът Бираг.

В яростта си той заговори като жалък авантюрист и гласът му прозвуча като крясъка на прегракнал папагал. Със същия този глас той бе уговарял часове наред Карл Девети, докато най-после Карл се бе разярил и бе издал заповед за клането.

— Моля, чуйте го! — беше всичко, което Анри каза, но той почувствува, че бе спечелил Д’Анжу на своя страна.

Доскоро той бе Д’Анжу, или главният организатор на Вартоломеевата нощ, а сега крал — но крал само затова, защото брат му бе умрял от угризения на съвестта, — а как ли се справяше той със собствената си съвест? Той съвсем не обичаше да вижда край себе си онези, които му бяха помогнали в най-тъмните часове да подведат Карл. Дори образът на собствената му майка му бе опротивял, та камо ли присъствието на нейните италианци. Той бе принуден да ги търпи и дори да допуска тези хора да участвуват в най-интимните му събирания; просто защото те имаха вкус към прелестите на момчетата.

— Стани! — заповяда персийският султан и скъпоценните камъни по тюрбана му блеснаха.

Братовчед му Навара скочи, лек като топка. Султанът заповяда:

— Ти си мой личен пленник и никой няма право да те пипне с ръка. Сдобри се с моя везир!

Анри сякаш само това и чакаше. Той изигра истински танц на сдобряването около канцлера. В ролята си на близкоизточен сановник италианецът бе принуден да приеме всичко със спокойно достойнство, макар че очите му бяха изскочили из орбитите.

— Велики везирю! — рече Анри. Той докосна собствените си гърди, а след това и гърдите на канцлера и случайно ръката му попадна на един огромен скъпоценен камък. — В Персия много се краде — додаде Анри.

За щастие, в този миг оркестърът удари туш и заглуши онова, което иначе всички щяха да чуят. В залата влезе балетна група.

Балетистите пристъпваха на пръсти, развяваха воали и подвиваха красиви колене. Всички бяха момчета, също и предрешените като девойки. Зад воалите очите им блестяха и, както изглеждаше, бяха много по-привлекателни от женските; а като изключим някои неприятни белези на тяхната мъжественост, телата им също се движеха съвсем женствено. Останалите, които представляваха момчетата, подаваха на мнимите девойки не по-малко изискано върха на пръстите си или ги прегръщаха с отмалели от любовен зов ръце. Те се движеха така леко, сякаш въобще не използуваха силата на мускулите си. Докато едните помагаха на другите да се завъртят на едно място или ги издигаха елегантно във въздуха, никой не си представяше, че те го вършат с мускули, а сякаш благодарение на вълшебната сила на своята грация.

Тук особено се прояви Дю Га. Иначе неприятен с противния си говор — глупав, нахален и подкупен, тук той беше в стихията си. И с право при всяка нова фигура на танца той излизаше в първия ред. Зрителите на подиума бяха насочили погледи единствено към него и той много добре съумяваше да внуши на всеки един от тях, че него най-много обожава. Дю Га коленичи пред „дамата“ си, както всички останали момци пред своите партньорки, и вдигна безмълвен поглед към нея, молейки я да му позволи да открие лицето й. Всъщност той сякаш отдаваше по този начин почит единствено на краля-султан в момента, а скришом от него подкупваше и канцлера — сега везир, да не говорим за дебелия Майен, който цял се бе облял в пот, толкова се беше загрял. Така всички тези господа се почувствуваха някак си възвисени и дори отличени — докато всъщност един ловък шмекер само им се надсмиваше с изисканите си маниери. На друго място биха го сритали и заповядали да го обесят. Но изкуството е велика сила, макар и бързо преходна.

В този миг зрелището стана още по-вълнуващо. Последва свалянето на воалите. Кой можеше да си представи, че човешките лица могат изведнъж да се явят така нови и прелестни — най-после открити след дългата подготовка на изкусния танц. Дори сърцата на закоравелите мъже замряха: и най-силно сърцето на Наварския крал. Той изрече шумна ругатня, обикновената си ругатня. Не можеше да повярва на очите си. Дори ги потърка с ръка.

— Габриел? — попита той.

— Само той и никой друг — отвърна подигравателно едрият Гиз. — Всеки момък за удоволствие открива лицето на своя партньор, и нашият Дю Га — лицето на твоя Леран.

— Излез да се дуелираме!

— С удоволствие, но не заради момчето. Той е красив, сега вече пътят му в новия кралски двор е определен.

Очите на Анри плувнаха в сълзи. Той понечи да каже нещо на младия Леран, но момъкът не вдигаше поглед към него. А и той също бе лял сълзи някога изпод белите бинтове, които покриваха лицето му — по време на Вартоломеевата нощ. Две нейни жертви — Габриел дьо Леви дьо Леран и Карл Девети — лежаха тогава един до друг върху леглото на Наварската кралица. Какво ни очаква още?

Гиз му рече подигравателно:

— Оказва се, че и сред твоите хора с грубите кожени елеци е имало такива в скупчената ти дружина, която яздила по петнадесет часа непрекъснато и пеела за отмора псалми.

Така беше; какво имаше да се говори повече?

— Леран е прав, че се е пригодил към условията и се е съгласил дори да стане девойка.

Анри го каза лекомислено, прие и това унижение — след толкова много други, и никой не знаеше къде подвижният Навара ги скриваше всичките. Той се надсмиваше сам на себе си като над трето лице. Държането му не беше грозно; тънкият наблюдател не би го взел нито за дебелоок, нито за смешен. Ала сред всички зрители тук единствен Д’Елбьоф се замисли какво ли представляваше всъщност Анри — дете, шут или преследващ упорито целта си човек? И Д’Елбьоф си отговори сам: Един непознат — който вечно се учи от живота.

Д’Елбьоф е наблюдател и само толкова. Далечен родственик на един голям род, без много надежди и изгледи за голямо бъдеще — той никога нямаше да може да излезе над другите и сигурно затова не ги и уважаваше. Така той сам си бе определил роля, подходяща за особените му качества. Ако беше едър и представителен като Гиз, Д’Елбьоф би бил герой на народа; само че той е по-отпуснат, косите му са тъмни на цвят и от него не се излъчва надменно сияние. Той има влажни, предани, много красиви очи и те долавят у Анри неговата изгряваща съдба и силата му, подчинена досега единствено на най-низшата цел — собственото самосъхранение. Той е неговият приятел в несигурните дни, които все още са лишени от слава, дори може би са тъкмо обратното. И когато щастието най-после ще застане на страната на Анри, Д’Елбьоф няма да бъде вече край него.

Сега девойките, които всъщност са също младежи, издигат в ръцете си златни чаши. Вдигат ги нагоре, въртят ги на върха на пръста си и самите обикалят в кръг; и всичко това, без да излеят нито капка от питието. Доколкото зрителите разбират, това трябва да бъде някакво питие от любовно биле и младежите, които представят в балета момците, копнеят по него. Изразителните пози на телата им говорят убедително за този копнеж. Позите им стават все по-предизвикателни, разтварят се жадни устни; и когато желанието става неудържимо, малко от питието действително се излива в тях. Поне в устните на кралския любимец Дю Га — Д’Елбьоф вижда това много ясно. Той е насочил цялото си внимание към разиграващата се сцена, защото тя засяга Анри. Дю Га коленичи и отхвърля главата си назад, а младият Леран, преоблечен като девойка, накланя чашата над устните му: Д’Елбьоф можа дори да преброи капките. Със същия поглед той обгръща и няколко лица наоколо — и странно дебнещото лице на канцлера Бираг, и възторженото на френския крал. Кралят сякаш е поразен от гръм, докато се усмихва на младия Леран. Той не удостоява дори с крайчеца на погледа си своя досегашен любимец — от което веднага би могло да се заключи, че ей сега ще се случи нещо необикновено. И то се изразява в това, че Дю Га, погълнал любовното питие, извива тялото си назад, разкривява се някак си ужасно, надава вик и извръща очи. С една дума: отровен. Това трябваше да се случи според предвидения ход на нещата. Д’Елбьоф можеше да го предскаже дори.

В същия миг, като по поръчка, някой изкрещява с глас на стар папагал:

— Сир! Вашият любимец е отровен. Неговата девойка е оръдие на Навара. Предайте този принц на мен и на правосъдието, иначе сам се излагате на опасност!

Какво друго можеше да последва след тези ужасни думи? Всички затаиха дъх и замръзнаха по местата си. Оркестърът замлъкна, балетът замря, зрителите на подиума очакваха неподвижни един знак на краля, ала той не стори нищо. Само сцената, тоест персийският шатър леко се олюля. Причина за това бяха жените, придворните дами на френския двор, които нямаха право да присъствуват на тайнственото празненство и затова се бяха примъкнали зад завесите и гледаха оттам. Там стояха скрити почтените дами и госпожици. Дори и някои по-низши хора от прислугата се бяха осмелили да дойдат и надникнат през малки отвори, а ей там край тях самата Наварска кралица повдигаше леко завесата. „Какво ли ще стане сега?“ — мислеше си Марго сред възцарилата се всеобща тишина и вцепенение.

И още:

„Така става, когато мъжете останат сами. Най-напред се издокарват като нас и се представят едва ли не за някакви неземни нежни същества. А после всичко свършва с убийства и удари с кинжали. Разбира се, моят височайши брат ще иска да си отмъсти заради отровения си любимец. Той ще предаде моя беден Хенрикус на тоя негодник Бираг, комуто вече лигите текат от жажда за мъст. Как нито един от всички тези простаци не може да разбере какво става тук! А си въобразяват, че могат да минат без нас!“

И все пак един разбра. Д’Елбьоф от Лотарингския дом скочи от трибуната, вдигна разкривеното тяло на Дю Га от пода, изправи го на крака и започна да му бие плесници, докато кралският любимец най-после сам застана на краката си.

— Край на тая комедия! — изръмжа Д’Елбьоф. — И се пази да не я повтаряш друг път! — И като изви китката на момъка, той го принуди да се изкачи заедно с него върху подиума. Там го натисна да подвие колене пред краля и му заповяда: — Признай пред негово величество кой те накара да разиграеш тази лъжа, може би тогава той няма да заповяда да те обесят!

Цялото тяло на Дю Га изразяваше ужасен страх. Това бе най-сполучливата пантомима, която той разигра тази вечер, колкото и талантлив да се бе показвал досега. Все пак истината е за предпочитане.

Вратът му се беше удължил като врата на току-що обезглавен човек, защото тогава шиите сякаш действително изведнъж се удължават; сега той въртеше издадения си напред врат ту към краля, ту към канцлера, и после отново от канцлера към краля. Бузите на канцлера увиснаха, на слепоочието на краля зловещо се изду голяма вена. Дю Га усещаше силната десница на своя враг Д’Елбьоф, която стискаше все по-здраво дългия му врат, и преди тя съвсем да го задуши, Дю Га успя да изрече:

— Господин канцлерът ми заповяда.

Впрочем, щом здравата ръка го пусна, той съжали за направеното признание и поиска да се откаже от него:

— Не беше господин канцлерът! Аз сам се престорих на отровен от ревност към господин Дьо Леран, комуто моят крал благоволи да се усмихне.

Никой не му повярва, макар че това също беше вярно. Кралят погледна още по-неблагосклонно своя канцлер, по-точно султанът — своя везир, защото те сега бяха приели тези образи. Пръв наруши мълчанието Навара:

— Синьор Бираг, вие изгубихте своя скъпоценен камък! Сир, той се хвана с мен на бас, че ще ме обезглави публично. И то напълно щеше да му се удаде, ако вие не бяхте прозрели интригата му!

Кралят не можеше нито да хвърли канцлера в Бастилията, нито да го лиши от поста му, защото мадам Катерина закриляше своя сънародник. Вместо това кралят направи каквото можеше и което всички очакваха от него. Откъсна големия скъпоценен камък от гърдите на канцлера. После се огледа нерешително, сякаш все още не знаеше какво ще последва. А всъщност той много добре го знаеше. Махна с ръка и младият Леран се изкачи по стълбите и прие на колене доказателството за кралското благоволение. Оттогава от него се излъчваше някакво синьо сияние. Когато смъкнаха всички воали, виконт дьо Леран отново се разкри като млад воин, който стъпва сред разцъфтяващата си мъжественост върху тила на победения си враг. Впрочем Дю Га сам го призова да стори това, като зарови лицето си в пода, и Леран веднага се възползува от победата си.

Когато обитателите на персийския шатър видяха, че всичко завърши така благополучно, те отново се оживиха. Запляскаха с ръце, после продължиха да танцуват и да представят сред леещите се звуци на приятната музика насладата от любовта и щастието на зрителите, които вярваха във всичко това само когато го гледаха на сцена. До най-късен час през тази нощ персийският шатър блестеше със своите бродирани воалени завеси, през които светлината падаше изотзад, процеждаше се хитро през тъканта така, че всичко вътре изглеждаше по-поносимо от обикновено — и хората, и султанът, и момчетата, и старите негодници, както и вещите, чието най-ценно качество беше единствено синкавото им сияние.

Двама участници липсваха. В един отдалечен ъгъл на двореца Анри и Д’Елбьоф се сбогуваха.

— Никога няма да забравя какво стори за мен, Д’Елбьоф.

— Сир, вие доста дълго се бавите тук и навярно ви се налага да го правите.

— Аз имам време. Всъщност нищо друго не ми е останало освен търпението и времето.

Какво представлява омразата

Но който чака дълго, доживява най-силните му прежни чувства да се променят, да се раздвоят и да престанат да бъдат целенасочени. Ето например приятелството с Гиз. Анри се бе сближил с него от омраза: трябваше да го опознае отблизо, защото това е необходимо за омразата. Но опознаеш ли врага си по-добре, тогава пък се явява опасността той да ти се стори приемлив. Нещо повече дори: врагът по-силно ни привлича, защото ние го приемаме такъв, какъвто е.

Двамата играеха на топка, „на дълга топка“, най-трудната игра, и все пак те двамата бяха противници — Навара и Гиз; останалите трябваше да гледат и онова, което виждаха, често биваше твърде неприятно. Те гледаха как много по-дребният Навара подскачаше от едно място на друго, а едрият Гиз очакваше широко разкрачен като Голиат ударите на топката му; но това не беше още нищо. Веднъж топката падна зад живия плет.

— Навара, ти си по-дребен — подвикна Гиз. — Пъхни се под плета и донеси топката!

Вместо да пропълзи, Анри прескочи от място плета, с което предизвика възхищението на зрителите. На връщане обаче той се мушна отдолу и удари, сякаш случайно, дългата топка о площадката и коженият снаряд отскочи върху гърдите на Лотарингеца. Гиз се олюля видимо и веднага извика:

— Ти искаше да ме улучиш в челото и тогава аз щях да бъда повален. Само че не можеш да стигнеш толкова нависоко, малкия ми. Върви донеси вино да полеем уплахата!

Разбира се, друг изтича за вино, но поводът бе достатъчен същия този ден Д’Алансон и Д’Елбьоф да извикат Гиз настрана. Те му обърнаха сериозно внимание, че тук Наварският крал действително е пленник и засега няма голямо значение в двора, но всички, които бяха присъствували на сцената, а между тях имаше и прости хора от народа, можеха да видят в негово лице обиден кралския дом. Гиз отвърна:

— Какво искате от мене? Този хлапак не се обижда от нищо, той се е лепнал за мене като лепка. Влачи се подире ми във всички църкви. Скоро ще стане по̀ католик от мене самия.

Те разказаха това на Анри и той премълча мислите си.

„Този тщеславен Голиат — мина му през ума — не подозира нищо за моята уговорка с мадам Катерина. Той си въобразява, че всеки ще приема само от добрата им страна неумелите му интриги с всички тия попове и с испанците. Но той не знае кой съм аз. Аз съм негов приятел. Никой не може да си позволи повече от един приятел.“

При следващата им игра на топка той действително успя да улучи Гиз в челото и то се поду, а херцогът усети, че му прилошава. Анри се престори, че много съжалява.

— Аз наистина не исках да ти пораснат рога. Защото единствено херцогинята има право да ти ги слага.

Присъствуващите посрещнаха думите му с буен смях и започнаха да изброяват помежду си на по-висок глас, отколкото позволяваше благоприличието, имената на любовниците на херцогиня Гиз. Тази млада дама много бързо бе изучила основно нравите на кралския двор. Лотарингецът, който лежеше на тревата и охлаждаше челото си, чу всичко. Той стенеше повече от ярост, отколкото от болка, и реши начаса да накаже невярната си жена.

По-късно той каза на Навара:

— Всъщност ти само ме наведе на мисълта, че трябва да внимавам, а това никой друг не би си позволил да стори. Аз виждам, че мога да ти се доверя. Ела с мен на проповедта на отец Буше.

Още същия ден те се отправиха на коне към църквата; херцог Гиз бе заобиколен както обикновено от многочислена свита, докато Навара яздеше сам. Той все още не познаваше добре Париж и затова името на църквата не му говореше нищо. Навсякъде, откъдето минаваха, народът си предаваше от уста на уста едно и също: „Кралят на Париж! Да живее!“ Те поздравяваха този свой крал с вдигната десница. Жените подражаваха на мъжете, само че често забравяха и издигаха и двете си ръце едновременно към русия герой на своите сънища. А той озаряваше като слънце от коня си надолу праведните и грешните, надменен и самоуверен. Така стигнаха в църквата и когато най-после оръжието на военните престана да дрънчи, отец Буше се възкачи на амвона.

Отецът беше оратор от нов тип. Той се разпени още на първата дума и грубият му глас премина в женски крясък. Той проповядваше ненавист срещу умерените. Не само протестантите трябваше да бъдат възненавидени и унищожени. В една бъдеща нощ на дългите ножове и на търкалящите се глави Буше искаше да се приключат всички сметки главно с умерените, дори те да се наричаха католици. Според него главното зло и в двете религии бяха отстъпчивите, които приемаха да се установи разбирателство между двете вери и искаха мир за страната. А тя нямало да го получи и Буше твърдеше разярен, че дори и да го получи, не би могла да издържи на него, защото той бил несъвместим с нейната чест. С това срамният мир и наложеният отгоре договор за споразумение с еретиците бе окончателно унищожен. Земята и кръвта зовели високо към насилие, насилие и пак насилие, за решително очистение от всичко, което им е чуждо, от гнилото благонравие и разлагащата свобода.

Натъпканите чак зад амвона и в най-отдалечените кътчета на църквата хора потвърдиха с диво ръмжене, че не са склонни да търпят нито благонравието, нито наложената им свобода. Хората бяха готови да смачкат под краката си стоящите пред тях, за да си проправят път към амвона и да видят отблизо оратора. Но там виждаха само разтворената му паст, защото Буше имаше дребна разкривена фигура и едва се подаваше над парапета. Затова пък слюнката му хвърчеше далеко напред. Говорът му лесно се превръщаше в кучешки лай и човешкото в него едва ли имаше нещо общо с познатите тук думи: той напомняше някаква чужда заучена реч. На няколко пъти слушателите очакваха, че отецът ей сега ще получи епилептичен припадък и се оглеждаха за църковните прислужници. Тогава Буше затваряше челюсти, усмихваше се наоколо си с пленителна невинност и спечелваше сърцата. После, набрал нови сили, той отново залайваше и пак затваряше муцуна и поглеждаше така, сякаш търсеше сред множеството онези, които не споделяха неговите мисли, за да ги изяде.

Свобода на съвестта? Опазил ни бог! Но също така никакви данъци повече, никакви наеми, изобщо стига с тия налози — нито народът, а още по-малко духовниците не биваше да плащат занапред нищо. В това се състоеше техният съюз. Духовенството, разбира се, щеше да запази държавните си заплати, а народът от своя страна имаше право да граби домовете и дворците на всички хугеноти, на всички умерени, а последните направо трябваше да бъдат избивани. Отец Буше насърчаваше своите слушатели да не се спират пред големите господа, дори не и пред най-големите — и той съвсем недвусмислено намекна и за краля, този потаен протестант, умерен и изменник. Описа им с богатото си въображение богатствата на Лувърския дворец и така горещо очакваната кървава баня. После без никакъв преход ги хвърли от сладостното опиянение в страшния ужас, че ще бъдат подложени на гонения. Над народа и цялата нация виснела най-голяма опасност да ги предадат във властта на тайните сили, които били дали клетва, че ще ги унищожат. След това той поде кратка пламенна молитва, породена от надвисналата беда. А множеството слушаше и повтаряше на глас молитвените слова. Над всички сякаш се издигаха някакви незрими пари, в които се изливаха едно подир друго изпаренията на тяхната жажда за мъст, страхът, мечтите и омразата им.

Анри вдъхваше тези изпарения. По-скоро сетивата, отколкото разумът му подсказваха, че тук се върши нещо нечестиво. Инак той беше готов да се зарази от тяхната омраза. Да се срине със земята Лувърският дворец, да се ограбят богатствата му и да се избият всички — мъжете, дамите, стражите, заедно с прислугата: той самият също бе мечтал за това по времето, когато искаше само да избяга оттам и после да се върне обратно заедно с чуждоземните ландскнехти. Но оттогава бяха минали много години и той го бе забравил. Тук, в църквата, това чувство отново се появи. И той отново си даде сметка, че унизеният и оскърбеният е готов да отмъщава докрай.

„А аз имам най-голямо право от всички тук. Те убиха майка ми, после господин адмирала, а после всичките ми приятели, осемдесет души дворяни, учителя ми, последния пратеник на кралицата, моята майка. Останалите живи са опозорени, аз самият съм жалък пленник, изложен на постоянна опасност и на ежедневни подигравки. Много добре знам всичко това. Отмъщението ми бе решено; но аз непрекъснато го отлагах, за да го обмисля по-добре. Така времето минава и омразата също минава.

Не, тя не отминава, а става съмнителна. Аз живея заедно с тях, ние играем на топка, спим с едни и същи жени. Мадам Катерина ми предложи да сключим съюз; нима тя наистина е могла да отрови майка ми? По време на Вартоломеевата нощ Д’Анжу щеше да убие и мене, а сега като крал ме защищава. Гиз стана мой добър приятел; просто е невероятно, че е могъл да стъпи върху лицето на господин адмирала, когато той е бил вече мъртъв. И все пак е така. Те са го сторили, това е самата истина. Истина е също така, че аз познавам тях, а те мене — не. Не искам да отричам, че това ме кара да ги обичам — да ги обичам донякъде. Човек може да се наслаждава и на общуването с враговете си, както с любима. Аз трябва да се пазя от тях и затова да поддържам близки отношения с всички!“

Така той търсеше да се оправдае, да оправдае колебанието си, снизходителността си и по този начин да се отдалечи от народа, когото Буше призоваваше към необуздано задоволяване на инстинктите му. Впрочем Буше още не бе приключил пламенната си молитва, когато Анри вече бе успял да се справи почти с всичко, което бе минало през това време през ума му. Животът е кратък, изкуството е вечно. Мислите също бързат, кога обаче узрява правилното решение за действие?

Буше обясняваше на слушателите си, че наистина цялата държавна система е престъпна, но ето — бог им е изпратил водач. Ето го там! И тогава всички коленичиха, особено заподозрените като умерени. А Гиз гледаше дръзко над всички и право нагоре, сякаш търсеше да срещне погледа на самия бог — в сребърни доспехи, готов ей сега да се хвърли в бой за властта, и въоръжената му свита раздрънча оръжие. Разбира се, че кралицата-майка бе изпратила и тук своите шпиони и сега те сигурно бързаха към нея и преувеличаваха страшната заплаха, която Лотарингецът представляваше за нея. А всъщност, ако човек общува отблизо с него, ще знае, че той е само един суетен главорез и Голиат, и на всичкото отгоре рогоносец. Човек трябва да бъде приятел с Гиз, тогава би могъл да го оцени правилно и дори да изпита симпатия към него.

„Нима аз го мразя? Да, разбира се. Но какво представлява омразата?“

После стана така, че след свършване на проповедта алебардистите изтикаха простия народ вън от църквата; вътре останаха само почтените и влиятелните, общинските съветници на Париж, най-богатите му граждани, най-обичаните от народа свещеници, воглаве с господин архиепископа. Сега той потвърди пред всички, че от устата на Буше се е излял гневът на небето. Нравите в кралския двор направо надминавали всички граници — и архиепископът описа едно безсрамно публично представление, което кралят бил уредил в Лувърския дворец за своите момченца за забавление; а в същото време жените-християнки били принудени да гледат какво се върши пред очите им. Съобщението предизвика всеобщ ропот. Под закрилата на надигналия се шум обаче някой каза близо зад Анри, който стоеше доста назад:

— А архиепископът спи със собствената си сестра!

Анри не можа да се въздържи и се разсмя не над самия факт, а над цялата тази комедия.

Впрочем тя скоро взе сериозен обрат, защото сега един от най-влиятелните граждани на Париж, председателят на Сметната палата, разкри финансовото състояние на кралството. То беше отчайващо; но тъй като никой не си го бе представял другояче, всеки посрещна думите му с още по-голямо негодуване. Едва когато се съберат на група, хората са способни истински да възнегодуват, и то само за неща, които са им били известни отпреди. Новото по-трудно раздвижва духовете, много по-лесно се говори за неща, за които човек дълго е трябвало да се въздържа да не приказва. Сто хиляди екю годишно стрували на краля неговите кучета, маймуни и папагали; но всичко това било нищо в сравнение с чудовищните разходи, които поглъщало поддържането на неговите любимци. На един от тях дори било възложено да ръководи финансите! Ораторът го заяви гласно и после добави:

— Всичко е разрешено в наши дни, само не да се назовават нещата с истинските им имена!

И тъй като той се бе осмелил да стори именно това, насъбраните в църквата си въобразиха, че представляват много нещо, сякаш тук в този миг бе извършен кой знае какъв обрат и в центъра на събитията стои всеки от присъствуващите.

Председателят на Сметната палата изброи още много прахосани милиони и започна да се оплаква от високите данъци, от неправилното им разпределение и от продажността на всички ония, които ги събираха, начело с кралския любимец господин О, просто О. За сметка на това ораторът пропусна да назове имената на мнозина други, макар че те също имаха право да събират определен вид данъци и изстискваха всички жизнени сокове от народа. Сред тях имаше и членове на дома Гиз, а споменаването на техните имена щеше да бъде безкрайно неподходящо с оглед на онова, което трябваше да последва сега. Защото в този миг в църквата внесоха големи кесии, от които започнаха да изтичат златни испански монети и не преставаха да изтичат. Главният отговорник разпредели златото според заповедите на херцог Гиз между първенците, поповете, влиятелните граждани, чиновниците и военните. Срещу това всеки записа името си на един лист, а най-отгоре стоеше името на Лотарингеца, и подписвайки се, всеки извикваше думата „свобода“.

Така бе основана Лигата. След като се изпразниха кесиите с испански пистоли, бе сключен съюз, чиято крайна цел бе цялата власт и сила в страната да бъде предадена в ръцете на една партия. По-късно тя наистина успя да я завземе и в продължение на дълги години на ужаси и неуспехи да доведе страната до разорение, да натика краля в най-затънтения ъгъл на кралството и да потъпче всичко човешко с давност за цели поколения. А тук бе сложено началото и докато присъствуващите бързаха да приберат чуждите пари в джобовете си, без да поглеждат къде са сечени те, откъм улицата долитаха викове „Да живее!“ и „Свобода!“.

Измаменият народ поздравяваше с възгласи достойния си водач; а той наистина се смяташе достоен за това, както бяха уверени всичките му привърженици от народа. Какво означава „измама“? Хората никога не биват мамени толкова, колкото твърдят по-късно. Испанското злато видяха само неговите водачи, а народът виждаше русата брада, която го въодушевяваше. Затова пък народът много добре знаеше, че него никак не го засяга свободата на религията, и знаеше също така, че няма да преживее никакво приказно събуждане. Той само искаше да отнеме богатствата на другите, да ги прогони от техните работни места, за да обогати сам себе си. Той иска да вдига шум, да си придава важност и да убива. Така става винаги, щом се събере сбирщина от народ и почтени граждани, за да образуват Лига за потискане на свободата на съвестта. И колкото по-силно крещят „свобода“ — измамените отвън и измамниците вътре, — толкова повече доказват, че и те самите искат да лъжат, щом като тях ги лъжат.

Сред измамниците вътре в църквата с току-що напълнените джобове и с блесналите от жажда за свобода очи имаше и умерени, които бяха сметнали, че е дошло време и те да се присъединят към Лигата. Не липсваха дори и приели новата вяра хугеноти, та нали само за тяхно оправдание присъствуваше тук и Навара. Гиз го бе довел, за да освободи много други от угризения на съвестта. Анри сам разбра това, пък и то му бе изяснено тук. Както преди малко, под прикритието на високото възмущение на присъствуващите срещу кралския двор някои се бяха осмелили да пошушнат, че архиепископът не бил по-добър от тях — същото се случи и сега. Виковете за свобода заглушиха изявленията на хората от народа. Но те все пак заявиха гласно:

— Това злато е сечено в Испания, братовчеде! Испанско злато!

Анри нямаше време да се справи с чувствата си: събитията тук се развиваха много бързо. Преди всичко Гиз се представи от една нова страна — като прелъстител и сърцевед; никой не можеше да предположи толкова много ловкост и бързина у този високомерен Голиат. И то беше именно предимството му! Освен това тук всички облекчаваха задачата му, тъй като се чувстваха поласкани да бъдат в един и същ съюз с този знатен господар. Гиз разпредели задачите; на военните — принудително да вербуват хора за войската на неговата партия, на духовните лица — да подбудят простия народ, на гражданите — да се опълчат срещу държавата и да не плащат каквито и да било данъци. Той им раздаваше знания, заедно с правото да заемат съответните постове, щом те се освободяха след оттеглянето на досегашните управници. След като ги убиеха, както всеки разбра.

И каквото и да извършеха занапред, тези хора нямаше да носят отговорност за своите деяния, защото тук сега се заклеха предварително в сляпо подчинение на своя водач. Веднага след това Гиз приключи тържественото събрание.

— Навара — каза той на тръгване, — сега вече се убеди колко силни сме ние.

— За мое щастие — отвърна Анри. — Да живее кралят на Париж! — извика той заедно с народа, който бе останал през всичкото време да чака навън. Преди да изчезне, той побутна своя приятел Лотарингеца и подражавайки майсторски на мазния глас на почетния гражданин, когото бе чул в църквата, рече:

— Сечено в Испания злато, братовчеде. Испанско злато! — и изчезна.

Вървеше все по-бързо и по-бързо и пазачите му трябваше да тичат подире му. Стигна улица „Австрийска“, мина през моста пред двореца, през сводестата външна порта и прекоси двора на двореца — без да вижда нищо около себе си. Не гледаше откъде минава, кой го дебне по пътя, и видя, че се намира в собствената си стая, дълго след като бе тичал нагоре-надолу из нея. Тогава разбра, че мрази.

„Това, да, това е омразата! Испанско злато — пренесено с мулета през планините, непрекъснато пристигат насам пълните торби. Изсипват пистолите тук в Париж, злато тече — тече безспир и джобовете се пълнят с жълтици, сърцата — с омраза, юмруците — със сила, а устата — с безбожни лъжи. А сега тръгвайте и се превърнете в свирепи зверове, вместо да бъдете кротки и благоразумни! Бийте се заради една религия срещу всяка друга! Аз цял живот съм чувал само това. До днес не съм подозирал къде се крие изворът и основата на всички злодеяния. Испанско злато, прехвърлено през Пиренеите, през моите собствени планини, мога да очертая мислено пътя им във въздуха, ето тук се спуска потокът, а там е моят дом Коарац. Те искат да ми го отнемат, Дон Филип Испански вечно е мислил как да ми отнеме моя Пиренейски склон: аз от своя страна искам и неговия. Искам го, защото това са моите планини и това е моята страна, в която неговите войници не бива да нахлуват и през която не бива да минават неговите торби със злато!“

Толкова за днес. Двадесет и три годишният младеж рядко отива в мислите си докрай и засега омразата му се ограничава от пейзажа на неговата родина. Той мрази всемирния владетел от любов към своя малък роден край Беарн — а сега вече и затова, защото Франция страда. И тя страда като него и то от същия враг.

„Какво са Гиз и Катерина! Двамата се надпреварват да угодничат на всемирния владетел. Той е врагът, него мразя аз. Той ме държи пленник тук, той заплаща войната между отделните партии тук в моята страна, която аз някога ще управлявам.“

И когато по-късно той наистина ще я управлява, както познанията, така и омразата му ужасно ще са се разширили. Той ще иска да освободи не само Франция, но и да бъде най-великият владетел в Европа: и на двете той ще иска да даде мир завинаги, а Австрийският дом ще трябва да падне. Накрая той ще се заеме да прогони омразния дом от цялата останала част на континента и веднъж завинаги да го заключи зад високите стени на Пиренеите. След години това ще бъде най-великият план на стареещия вече Анри и ще бъде разрешаването на всички въпроси за него.

В своя затвор плененият момък мрази Дон Филип, изважда от една ракла портрет, на който се виждат бледи къдрици и безизразно лице. Челото е високо и тясно: момъкът го пробожда с ножа си. После хвърля ножа, захвърля и портрета и чупи ръце.

„Какво представлява омразата? Ние мразим безгранично само онова, което не виждаме.“

Той никога няма да види Филип Испански.

Сцената с тримата Анри

Той разказа на своята добра приятелка Мадам Катерина, че Лотарингският херцог й готви какви ли не изненади. Междувременно Анри бе успял отново да се овладее и не придаде на съобщението си по-голяма важност, отколкото бе разумно с оглед на неговото собствено положение. Описа откъм комичната му страна съзаклятието на Лотарингеца с почетните граждани на Париж. Едва спомена за отношенията на русия красавец с народа; кралицата-майка можеше да го приеме с пренебрежение или като предупреждение — както тя решеше. Тя предпочете въобще да не му обърне внимание. Тогава той пристъпи съвсем близо до нея и рече неочаквано:

— Мадам, свършено е с вас.

Тя се разсмя майчински.

— Не се безпокой за това! В края на краищата Гиз работи за мене, защото Филип е мой приятел.

Тя беше уверена в това и затова не можеше да разбере, че крал Филип си търсеше наместник във Франция за времето, когато той щеше да бъде единственият господар тук, след като щеше да разклати устоите на френското кралство чрез своето испанско злато. А тук до нея стоеше един млад човек, който започваше да прозира тези замисли. Мадам Катерина отвърна хитро:

— Върви сега при някоя от моите красиви дами, кралче. И ти, и Гиз трябва добре да се забавлявате пред очите ми, тогава няма защо да се страхувам за вас.

Френският крал седеше загърнат в кожената си пелерина и пишеше; точно това бе очаквал Анри — да го свари в подобно тихо униние, за да му открие някои неща. Впрочем Д’Анжу вече знаеше най-лошото: един от неговите любимци бе паднал днес в двубой — Можион, прелестно момче, което един офицер на Лотарингеца бе пробол. Това вече беше прекалено, Гиз не бунтуваше само народа по улиците, а си позволяваше да всява смут дори в собствения дворец на краля.

— Братовчеде Навара, ние не го бяхме оценили достатъчно.

— Съгласен съм — отвърна Анри. — В един Голиат и герой от неговия тип не всичко е само грубост. Не бива да се забравя, че такива хора са коварни.

— А аз — заключи кралят — ще му отвърна с достойнство, макар и с мъдра пресметливост. Ще сложа своето кралско име върху списъка на Лигата.

И той веднага стори това сред голяма тържественост и в присъствието на многобройни свидетели от всички съсловия. Нека, народът и почетните граждани сами се убедят, че на краля не му е необходим някакъв съюз, за да му напомни обещанието му да защищава религията. Той поставя името си най-отгоре, дори над името на Лотарингеца, за да му докаже, че ще се противопостави с всички сили на по-нататъшното разпространение на хугенотското учение. Същевременно сам не си вярва, пък и никой не вярва на слабия крал. Със своя подпис той само бе потвърдил, че в цялата страна странствуващи монаси могат да подстрекават народа срещу него, а списъците на Лигата се изпълват с имена и кръстчета на неграмотните във всяко село и при това всеки момък вижда пред себе си смелия Гиз, а всяка девойка — красавеца Гиз, и герой на техните сънища е единствено той — вместо унилия Валоа, който е ту тъжен, ту разпътен и се забавлява със свитата си от момчета.

Анри, третият крал с това име, забравяше своя сан, когато се преобличаше и се превръщаше ту в източен султан, ту в каещ се грешник. Като крал на Франция той често обичаше да оплаква истинското си положение и веднъж привлече за свой довереник зет си Навара, който по-късно трябваше да стане четвъртият Анри. Една заран кралят прати да го повикат; наближаваше Коледа, навън имаше сняг и някаква необичайна тишина обгръщаше Лувърския дворец, сякаш той бе съвсем сам в целия свят. Кралят помоли:

— Анри, кажи ми какво мислиш за мене.

— Че вие сте моят господар и крал, сир.

— Това няма какво да го мислиш. А когато се замислиш по-дълбоко?

— На ваше място не бих настоявал да чуя истината. Вие действувахте един-единствен път и това беше през Вартоломеевата нощ. Днес Гиз е много по-силен, отколкото беше адмиралът тогава. Вие сте крал и затова навярно не случайно го оставяте да става все по-силен.

— Това е съвсем друго нещо — рече кралят мрачно под носа си. — Чакам те да упражняват насилие над мене.

— Ами че изпреварете ги!

— Нали чуваш, че ги изчаквам! — пошепна кралят и вътрешно потрепери. Той дори прикри устата си с ръка. — Имам съобщение, че Гиз замисля да ме отвлече. Какво ли ще бъде пък това? Аз — негов пленник. А той — господар на моето кралство — и ще влиза при мен с камшик в ръка.

— Той е една глава по-висок от мене — рече Анри Навара. — И какво от това? Един дългуч има пред мене единственото предимство, че може да смъкне от тавана закачените там наденици, и нищо друго. — А през ума му мина: „Той иска от мене да убия вятърничавия му брат. Само защото не е по-висок от мене ли? Никой не може да го разбере тоя свят!“

В това време пред вратата се чуха стъпки от много хора и дрънчене на оръжие, после вратата се разтвори из един път и офицер от свитата на херцог Гиз доложи, че той пристига. Не помоли негово величество да приеме господаря му. Направо херцогът разпореждаше. Впрочем той накара краля на Франция да го почака и кралят се възползува от това, за да скрие братовчед си Навара зад една завеса.

— Искам да чуеш какво ще си позволи той да говори на краля. А ако се нахвърли върху ми.

— Възможно е да забие кинжала си в завесата. Предпочитам по-рано да изляза и да си поговорим с него.

В този миг се появи третият Анри от рода Гиз. Команди, почести, тържествено влизане. Крал Анри седеше пред писалищната си маса, сгушил се в кожената си пелерина. Анри Навара поглеждаше скришом през завесата.

Херцогът остана с шапка на глава и дори не се и опита да подвие коляно. Заяви само:

— Времето е подходящо за лов. Дошъл съм да ви взема, сир.

Кралят се накашля шумно, което беше знак за братовчед му и означаваше:

„Ето това е, той е дошъл да ме отвлече!“

После отвърна:

— Разбира се, драги ми приятелю, но за мен е ясно, че вие нямате парламент и не сте длъжен да пишете непрекъснато укази до парламента си, който отказва да впише в регистрите си изявите на благосклонност, които вие сте благоволили да направите.

Гласът на херцога прозвуча остро:

— Вашият парламент има право. Защото вашите укази обогатяват само придворните ви, а народът върви към гибел.

— Същото се говореше и по времето на моя брат Карл. Всъщност какво друго прави народът, освен да върви към гибел?

Кралят изрече това дебнещо и херцогът постъпи точно така, както той очакваше от него. Заговори като истински трибун и започна да изрежда безразборно големи цифри и още по-големи думи. Когато накрая той вече не знаеше какво да прибави, кралят с почерняло лице рече изпод кожената си пелерина, като едва раздвижи дебелите си устни:

— Виждаш ли, Гиз, именно затова те приех сам и без свидетели, защото се страхувах, че иначе няма да имаш смелост да говориш така свободно.

— Че от кого мога да се страхувам? — попита херцогът и застана в разкрачена поза. Отблъсна предложения му стол. — Кой от нас двамата стои всъщност начело на Лигата? — попита той.

— Ти — призна кралят убедено.

Херцогът долови в думите му нещо, което го изпълни с презрение. Затова рече:

— Вие сте крал, но не сте никакъв благородник. Затова и няма да останете крал. А аз — той се запъна, извика за втори път „аз“ и едва успя да премълчи онова, което напираше на устата му: „Ще бъде крал.“

А кралят — вместо да го сложи на място, насърчи дръзкия младеж. Братовчедът зад завесата едва се сдържаше, като слушаше как тук се отнасяха към кралската кръв. От същата тази кръв, макар и от двадесет и първо коляно, беше и той самият. Размърда леко гънките на завесата, за да привлече вниманието на Гиз. Гиз обаче твърде много бе погълнат от желанието си да унизи краля.

— Вие сте крал на своите любимци — заяви той твърдо. — Но и техният брой ще намалее заедно с намаляването на парите ви. И накрая вие сам ще се уедините в най-далечното кътче на своето кралство, без любимците ви, без пари и дори — без кръв.

Страх разтърси краля. Кожената му пелерина се изкачи чак до тила му и братовчедът зад завесата очакваше, че той ей сега ще се смъкне под писалищната си маса. Вместо това кралят помоли тихо:

— Продължавай, говори!

Това беше твърде силно дори за един безчувствен човек като Гиз. Той млъкна, извърна се и отиде да вземе стола, който бе отблъснал преди малко.

— Продължавай, говори! — повтори той на себе си и повдигна рамене.

Всичко това се чу много ясно зад завесата, защото столът и херцогът бяха съвсем близо до нея; а свидетелят зад завесата усети как в очите му избиха сълзи. Един безсрамен човек с излишък от кръв и жизнени сили и сбирщина от прост народ след себе си си позволяваше без никакво право и заслуги да застане пред един крал като някакъв велик господар и да заплашва дори краля, че и последната капка кръв ще изтече из порите му, както на брат му! Що за порядки! Анри Навара отдръпна завесата и излезе напред с извадена шпага в ръка.

— Можех да ти я забия в гърба, защото ти напълно го заслужи!

— Охо! — извика Гиз. — Значи, съм попаднал в клопка? — За какво беше тогава това „Продължавай, говори!“, след като Валоа не можеше да очаква да чуе нищо добро за себе си. — А аз дойдох тук — рече едрият великолепен мъж, отстъпвайки едва забележимо към вратата, — дойдох тук като предан служител на краля с намерение да спася него и кралството му чрез трезвите си слова. Меча си не донесох и ще бъде унижение за мен да изтегля кинжала си.

А може би той бе забравил да вземе и него, защото беше вече готов да плесне с ръце. В следващия миг стаята би се изпълнила с неговите въоръжени хора. Анри Навара му попречи да го стори.

— Анри Гиз! — изяви той. — Да поиграем! Убийството на Цезар: спомняш ли си нашата игра? Ти и аз, ние двамата ще бъдем съзаклятниците.

— Остави тия шеги! — рече Гиз.

В действителност обаче той бе доволен, че може да се измъкне по този начин. Достатъчно бе говорил сериозно и бе сторил също така достатъчно, за да се създаде едно истинско съзаклятие. Лицето на краля се промени из един път и видимо изрази ужас; той скочи и се изпъчи като правораздаващия владетел.

— Ето го Цезар! — извика Анри Навара, увлечен в играта. — Хвърли се върху него!

Гиз тъкмо искаше да се хвърли върху краля, но падна на пода, защото другият съзаклятник му бе поставил крак. Анри Навара веднага седна на раменете му, натисна главата му надолу и попита възбуден, както му налагаше ролята:

— Сир, какво да направя с оскърбителя на ваше величество?

— Отрежи му главата! — изкрещя диво Цезар.

Може би той единствено се беше отдал на яростта си или се бе върнал обратно в колежа „Навара“ и неогрявания от слънце манастирски двор, където преди години те — три момчета на име Анри — бяха играли на същата игра.

— Готово! — заяви братовчедът Анри, остави жертвата си да се изправи и прибра оръжието си, като преди това го избърса от въображаемата кръв.

После настана кратка пауза; по време на мълчанието им и на настъпилото след това смущение тримата Анри трябваше да се върнат обратно от манастирския двор и от играта в днешния ден, когато те бяха вече възрастни и враждите им бяха станали неотменима действителност и те не играеха вече в някаква трагедия, а бяха пионки на самия живот. Настана миг на несигурност. Нима след всичко това ние няма отново да поемем ролите си в една условна трагедия? Какъв е този живот, в който се повтарят едни и същи положения, които ние отдавна вече сме видели в собствената си фантазия? Някакво впечатление за недействителност — и после те отново се връщат към действителността. Анри Валоа въздъхна тежко и седна. Анри Гиз направи чак сега пропуснатия в началото поклон. Само върху лицето на Анри Навара остана изписано все още някакво съмнение или съжаление. То не остана скрито за погледите на другите двама, които се спогледаха тайно от него и се усмихнаха вътрешно. И това се повтори, както някога в манастирския двор.

Новото бе, че в същия този ден по време на следобедната им игра на топка Анри Навара съзнателно направи някои отстъпки на добрия си приятел Анри Гиз и се остави той да го победи — докато в същия час един съвсем млад дворянин от неговата свита, предаден от баща си на Наварския крал да му служи като паж — името му беше Рони: шестнадесетгодишният момък бе оцелял през Вартоломеевата нощ само благодарение на това, че директорът на училището му го бе скрил, — Рони, който по-късно щеше да се нарича Сюли, предизвика един дворянин от свитата на херцог Гиз на двубой и го уби. А в същото време херцогът излезе победител в играта на топка.

Когато кралят видя отново братовчед си, той му каза:

— Аз трябва да се пазя от теб повече, отколкото от могъщия Лотарингски херцог. Ти ще ме наследиш. Ти си принц от кралска кръв, и на всичкото отгоре си много ловък. Но дали това е само ловкост? Моето недоверие ме кара да мисля, че е много повече.

Приключението на един обикновен гражданин

Кралят, който не се доверяваше на приятелите си, трябваше да дочака майка си мадам Катерина да му обърне внимание върху онова, което бе наложително за момента: да се сложи край на всички зли слухове относно нравите на негово величество.

Рано една сутрин на вратата на малкия магазин на един парижки търговец на бельо на име Йортбиз се позвъни. Съпрузите Йортбиз чуха звънеца чак в спалнята си, макар че тя гледаше към двора. Отначало те не посмяха да станат от леглото и всеки държеше другия да не би все пак той да реши да се изложи на опасност. Но тъй като звънецът продължи да звъни настойчиво, не им остана нищо друго, освен да станат и да видят кой е. Съпругът навлече палтото си, а жената взе молитвеника.

— Дръж го пред очите им, Йортбиз, и отричай всичко, което може да си говорил някога за Лигата. Кажи, че си говорил под влияние на виното и че вчера дори си бил на изповед.

Тя се промъкна подир него и се скри зад тезгяха, откъдето наблюдаваше, докато той се зае да маха напречния прът, с който залостваха вратата, резето и веригата. Звънецът звънеше и дрънчеше и въпреки това през дебелите дъбови дъски отвън се чуваха гласове. Търговецът на бельо се молеше гласно. Из един път вратата се отвори и пред нея застана собственият му шурей Аршамбо, който служеше в стражата на кралския дворец Лувър. Той удари аркебуза си о пода и рече строго:

— Господин Йортбиз, елате с нас! — После видя как сестра му се подаде иззад тезгяха и веднага добави приглушено: — Не знам какво трябва да те правим, зетко, но сме четирима. Затова ела с нас.

Показаха се и останалите трима, а Йортбиз, вместо да се моли, се нахвърли върху войниците. Заплаши ги с Лигата, където той бил на служба и на заплата. Членуващите в нея били къде-къде по-важни хора от стражите на краля, който само се забавлявал с момчета! Дори свещениците проповядали от амвоните срещу това.

— И така да е, приятелю Йортбиз — рекоха войниците, — но бъди добър и ела с нас; може би няма да се наложи да те бесим.

Намеси се и жената:

— Никой от онези, които са ви повярвали, не се е върнал обратно. Аз теб ще те задържа тук, братко, вместо мъжа си и тежко̀ ти, ако нещо се случи с моя старец!

Така аркебузирът Аршамбо остана като заложник в магазина, а тримата въоръжени мъже отведоха търговеца на бельо Йортбиз в Лувърския дворец. Гражданинът познаваше портата, моста и сводестата арка, зер колко често бе минавал оттук, за да стигне до Лувърския кладенец, където се помещаваха финансовите служби, дебнещи приходите му. Оттам нататък всичко му беше непознато и никак не беше трудно да го изплашат или заслепят, пък и всеки свикнал с тази обстановка имаше преимущество пред него, но за какво ли му беше то? Дори самото му влизане днес тук не мина незабелязано както обикновено. Друг път най-много да го заплашеха с тъмничаря, ако не побързаше да се махне от очите на стражите; в такива случаи той се позоваваше на качеството си на почтен гражданин и зет му свидетелствуваше за него. Днес той чуваше от всички страни „Йортбиз“: още стражата на вратата произнесе името му, после чиновниците и по-късно, когато вървяха между кухните. Всички врати, край които той минаваше с въоръжените си придружители, се разтваряха; „Йортбиз“ — си шушнеха хората и всеки път лицата им ставаха някак особени. Той дълго не можеше да се сети какво му напомняха тези лица, докато най-после един изплашен вътрешен глас му пошушна:

„Йортбиз, точно такава мутра правиш и ти, когато сваляш почтително шапка, като видиш да носят край тебе ковчег.“

Пред парадното стълбище пазачите му го предадоха на двама швейцарци, от които единият тръгна напред, а другият след него. Сводестият коридор, през който те вървяха отначало, тънеше в полумрак, защото беше още много рано и това беше западната страна на двореца. Пътят им ги водеше надолу по стълби, после нагоре и край ъгли, и на търговеца на бельо се струваше, че този път няма край, и коленете му трепереха.

— Къде ме водите, побратими? — попита той швейцареца пред себе си, но все едно, че бе попитал стената.

Чуждият наемник дори не помръдна дебелата си глава, а крачеше напред с огромните си обуща, стиснал с окосмената лапа на издадената си напред ръка алебарда. Йортбиз въздъхна и се приготви да го отведат ако ще и накрай света, където не се провижда ни месец, ни звезди. Тогава оглупелият му поглед съзря някакво блестящо отражение — на злато, сребро, рубини и мрамори, богати дамаски и брокати, слонова кост и алабастър. Всички имена на скъпоценни вещи изплуваха в съзнанието му при светлината на изгряващото утро, която влизаше в разтворената насреща му зала. Прозорците на оттатъшната стена пламтяха с блясъка на изгрева — и чак тогава обикновеният гражданин се убеди действително, че се намира в кралския дворец. По-късно той можеше да се закълне, че в същата тази зала, през която вече бе минал, много придворни мъже и дами прекарваха изискано времето си. Той не можеше да съобрази, че изобразените върху големите картини и гоблени лица му се бяха видели като живи в сиянието на утринните лъчи. Дори му се стори, че след като бяха отминали залата, започна да чува гласовете на господата там вътре; дочу звуци на арфа — и не одобри това в душата си. Тук още от рано заран се отдаваха на безполезни занимания!

Така подготвен, той бе предаден за трети път на нови придружители, но този път те не бяха войници, а двама изящни млади благородници — може би камердинери или пажове; каквито и да бяха, той видя, че бузите им бяха начервени и пригладените коси ограждаха лицата им като на жените, и може би със същата цел, както при тях — да бъдат галени и да им се любуват. Бедният гражданин усети, че започва да му се завива свят, докато двете изискани момчета му се усмихваха и привеждаха леко стройните си вратлета към него, Йортбиз. Те никога нямаше да влязат да си купят от неговата стока. Якички на басти, прозрачни като дъх, но със златни нишки, ние не продаваме такива. И въпреки това те вървяха с него като със себеподобен, въведоха го в една стая и дори му назоваха с нежните си гласчета името й. А залата бе отрупана с толкова много злато и така блестеше, че той забрави и ума и дума. Погледна объркан към красивите момчета и виж ти — те му отвърнаха с благодарни погледи и го насърчиха любезно.

— Господин Йортбиз — изчуруликаха те, — сега ние ще отворим още две врати и ще ви съпроводим до трета. Пред нея обаче ние ще останем отвън, а вие ще влезете сам, защото там никой не бива да ви последва.

Ето ти нов страх. Какво ли още го очаква! Той вече бе свикнал с присъствието на двамата любезни младежи, то дори до известна степен бе започнало да разклаща предубеждението, което гражданинът изпитваше към дворянското съсловие и неговите нрави. Той вече се бе настроил примирително към дворцовия живот и дори си мислеше, че може би поповете напразно така го хулеха в своите проповеди. Дворът си има и хубавите страни и човек трябва да влезе в положението на краля. Ето например аз, Йортбиз, не видях нищо нечестиво тук. И той влиза с по-сигурна крачка в двете следващи зали. При вида на една гола статуя Йортбиз побутва отстрани с лакът единия от новите си приятели. И ето те се спират пред третата врата.

— Господине — препоръчват му, — умолявате се да влезете вътре и да благоволите да отворите широко очи.

— Благоволете да гледате и да запомните всичко — напомнят му още веднъж настойчиво и всяко от момчетата разтваря едно крило на вратата.

Йортбиз прекрачва прага и вратата се затваря зад гърба му. Той се вижда в някаква здрачна стая, денят се е спрял зад завесите на прозорците, а встрани мъждука слаба нощна светлина. Постепенно той почва да различава очертания и главно вижда едно легло. Завесата на балдахина е отдръпната и — кой спи там? Той прави още една крачка напред, и нали са му го разрешили и дори препоръчали — широко отваря очи. А те едва не изскачат от орбитите си. Косите му щръкват право нагоре, той потреперва от ужас и пада на колене.

Кралят! Той и никой друг. Дори само по устните може да го познае човек; но в този миг негово величество насочва сърдитото си око към Йортбиз, без да извръща лице. Точно така пронизва едното от очите му и приветствуващите го хора, когато той гледа към тях от дъното на каляската си. Но тук няма никаква каляска, Йортбиз, събуди се! Пред теб е кралското ложе. Окото на твоя крал ти прави знак да погледнеш кой лежи до него. Та това е самата кралица! Колкото и да се щипеш по крака, това си е пак кралицата, нейната белезникава коса и нейният остър нос. Ти си удостоен да видиш кралската двойка, ти си избран! Нейно величество кралицата извръща главата си върху възглавницата, за да можеш ти да я видиш и от другата страна. Тя почива до негово величество краля също както кумицата Йортбиз, която всеки познава и която лежи до мъжа си в съпружеската им стая зад магазина. Толкова е просто всичко тук и все пак е необикновено като чудо. На хиляда души един не може да види подобна гледка. Само ти единствен.

Йортбиз скръства благоговейно ръце на гърдите си и скланя чело, за да не злоупотреби с честта, която му е оказана. Някой го докосва по рамото. В умилението си той не е усетил кога се е отворила вратата. Измъква се от стаята заднишком на колене. Двете момчета му подават ръка да се изправи. Те разбират неговото голямо вълнение и му съобщават, че го очаква подкрепителна закуска. Трапезата е сложена в голяма зала между една галерия и някакво стълбище, така да се каже на публично място. Той сяда пред приборите за един човек, стоящият край него главен лакей вдига жезъла си и в залата прииждат готвачи и всеки носи поднос, тежък не по-малко от осем фунта сребро, и във всеки поднос има всевъзможни риби, меса и сладкиши. Виното се излива в чашата му от съдове от рубинено стъкло и със златни чучури и на всичко отгоре край него сяда една красива девойка. Той усеща това, макар че не вдига поглед от пълната си чиния.

„Йортбиз“ — произнасят зрителите, които идват някъде откъм галерията или откъм стълбището, застават на почетно разстояние от неговата маса, навеждат се напред, произнасят „Йортбиз“ и се отдалечават на пръсти.

— Господин Йортбиз, вие сте вече известен човек. — Това е ласкавият гласец на девойката. — Аз бих желала да ви помоля за едно благоволение, господин Йортбиз. Когато разказвате навън онова, което ви се е случило тук в Лувърския дворец, не забравяйте и за мен. Аз съм госпожица дьо Лузинян.

При споменаването на знаменитото и легендарно име търговецът на бельо въздиша: това вече беше твърде много. Твърде много му се беше струпало вече и накрая го натъжи, вместо да го накара да се почувствува горд. Йортбиз хвърли толкова мрачен поглед към присъствуващите, че те се оттеглиха и мнозина му се поклониха ниско. На него не можеше и през ум да му мине, че те изпълняват само някаква роля. Никога нямаше да повярва също така, че рибата, която френският крал бе заповядал да му поднесат, е от вчера, а сладкишите — още по-отдавна. Виното бе купено от кръчмата, у дома си той пиеше по-хубаво: това поне все пак разбра. Не можеше да го повярва, гаврътна няколко чаши и то му се видя още по-лошо. Оставаше дьо Лузинян, която впрочем също не бе истинска. Мадам Катерина му бе изпратила една от бедните придворни девойки от своя „летящ отред“, за да се занимае с този човек от народа. Първото, което трябваше да го смае, беше славното й име. След изпитите чаши кисело вино той все пак набра смелост, намигна хитро на полуразголената девойка и посегна към нея. Сам не разбра как така столът му се катурна изведнъж.

Йортбиз беше нисък и закръглен човек със зачервено лице и посивели коси. Сега той се видя как изпълзява на четири крака изпод масата — видя отражението си в огледалата наоколо. Госпожицата бе изчезнала и това не го учуди. В този миг той имаше непоколебимото чувство, че са го измамили от край до край. Реши да разкаже за всичко това на хората от своята улица. Нека Лигата и нейните водачи извлекат ползата от неговото приключение! Само че той не знаеше как може да излезе от двореца. Всички го бяха изоставили — и зрителите, и госпожицата, и готвачите, и сериозният лакей, дори и изисканите придворни момчета, които все пак бяха станали негови приятели. Той трябваше сам да намери пътя и да стигне през много безлюдни помещения в един сводест коридор, пълен с войници, където някой го сграби за яката. Нямаше вече никакъв господин Йортбиз, изблъскаха го чак до Лувърския кладенец и оттам на моста. Стражата на портата също не го познаваше вече: разпитаха го грубо, пребъркаха му джобовете и го изритаха, извън портата на двореца.

И през ум не му мина да признае на войниците какво всъщност бе видял вътре. Впрочем сам вече се съмняваше във видяното. И колкото по-дълго вървеше през града, толкова по-непозволено и подозрително му се струваше преживяното. То не му подобаваше; неговият здрав смисъл му подсказа, че тук трябва да бе имал ръка сам дяволът. Дори реши веднага да отиде да се изповяда. Но се оказа, че бе стигнал своята улица, и всички съседи наизлязоха от къщите си, а той изтича в своята и се пъхна в леглото. Госпожа Йортбиз веднага му донесе чаша греяно вино.

Чак след два часа — тъй като той беше мъж на място — жена му успя да изкопчи истината. Вечерта обаче историята бе известна на цялата улица, а на другия ден — на цял Париж. Хората се стичаха от другите части на града, за да чуят лично от неговата уста, че кралят спял с кралицата. Това принесе неизказана полза на кралския дом и навреди силно на Лигата, поради което отец Буше започна да хули Йортбиз в своите проповеди и дори го нарече подкупен и оръдие на сатаната. А през това време дребният търговец на бельо си настояваше на своето, защото с течение на времето то го изпълваше с все по-голяма гордост и ставаше за него още по-сигурно, отколкото в деня на събитието.

— Йортбиз, какво всъщност видя?

— Негово величество кралят лежеше в своето златно легло със златната корона на главата, а до него лежеше нейно величество кралицата, красива като утринната зора. Това е истината и аз ще я повтарям до последния си час.

Той повтаряше това цели тринадесет години. После кралството стигна дотам, че кралят бе убит, а наследникът му Анри, четвъртият със същото име, трябваше да побеждава неговите французи на бойното поле, защото иначе те щяха да паднат в ръцете на Хабсбургите. За да съживи и освежи своите процесии, Лигата пусна тогава жените да танцуват голи по улиците. Разпуснатостта им всяваше ужас, кръвожадността им ги правеше чак смешни. Дребният търговец на бельо, известен в целия град със своето приказно приключение, не бе първият — но и върху него развилнелите се жени се нахвърлиха като върху враг на светата църква.

— Този е Йортбиз, който бил видял Валоа да спи с курвата си!

Множество боси крака тъпкаха поваления Йортбиз, докато той издъхна.

Удоволствието

Наварската кралица си имаше собствен двор — няколко малки стаи, където тя събираше вечер своите приятелки, своите поети, музиканти и хуманисти и любовниците си. Тук Марго бе божеството и не бе принудена да наднича скрита зад завеса, както по време на празненствата, устройвани от нейния брат, френския крал. Любимият й съпруг Анри я свари една вечер, когато тя свиреше на арфа, а някакъв поет лееше благозвучни стихове в нейна чест; сред поетичния свят тя носеше името Лаис и беше куртизанка, която владееше хората благодарение на своята ученост и красота. Марго-Лаис седеше съвършена, каквато тя вечно се бе стремяла да бъде, на едно поставено върху малък пиедестал кресло. Отляво и отдясно имаше още две кресла, на които седяха с лице към нея мадам Майен и херцогиня Гиз. В краката на божественото същество и край креслата на другите две музи се бяха разположили няколко по-маловажни особи, които обаче бяха необходимо допълнение към цялата картина. Тя се ограждаше от две колони, обвити с рози, а между тях имаше голям светъл килим, в който бяха втъкани мечтателните образи на пролетта. Съвършена чистота и покой се излъчваше от цялата картина; застаналият пред дамите поет трябваше само да я възпее и той говореше наклонил се леко настрана и протегнал напред едната си ръка, сякаш минаваше по тясна пътечка над дълбока пропаст.

„Не навсякъде цари такова спокойствие в Лувърския дворец — помисли си Анри, когато обгърна с поглед двора на Наварската кралица. — А като си помисля пък за църквата, в която проповядва Буше! Дали да не заема неговата поза и да запозная тези щастливци тук с неговото красноречие? Да го сторя ли?“

Но не, той наистина застана на мястото на поета, ала изрече онова, което неочаквано му хрумна:

— Adjudat me a d’aqueste hore! — „Помогни ми в този час“ — молитвата, която майка му бе мълвила, докато го раждаше.

Тя бе благозвучна и тъй като бе отправена към светата дева, но същевременно и към Наварската кралица, нейният любим повелител надмина всички възхвали, отправяни й от нейния двор, и затова мадам Маргарита му благодари от сърце, като съпроводи думите му с най-нежните тонове на своята арфа, а след това му поднесе прелестната си ръка, за да я целуне. После той я увери пред нейните почитатели, че е готов да й угоди и да й служи повече от всеки друг път. Тя го разбра и отново му подаде ръката си, ала този път, за да й помогне да слезе по стълбичките на подиума и да я изведе от стаята.

Щом никой вече не можеше да ги чуе, той избухна в смях и каза:

— Идете при кралицата, вашата майка. Любопитен съм да видя как ще изглеждате, когато се върнете оттам.

— Какво искате да кажете? — отвърна Марго обидена. — Никой тук не се отнася вече с мен така непочтително, както по времето на крал Карл.

— Надявам се, че ще бъде така, макар че вашият брат, кралят, е не по-малко вбесен от майка ви.

— Но какво се е случило, за бога?

— Не искам да си изгоря езика. Достатъчно е да ви уверя, че аз сам не вярвам на това, в което ви упрекват. Те измислят всичко само за да ни скарат.

Той съпроводи съпругата си до покоите на мадам Катерина. Едва бе останал сам и към него се приближи друга дама, херцогиня Гиз, изпаднала в не по-малко тежко положение. Той го бе забелязал още преди това; на креслото върху високия подиум, където всички изглеждаха така безкрайно спокойни, тя извръщаше непрекъснато смутено глава насам и натам. Само една голяма уплаха, която човек още не е забравил, го прави да изглежда така.

— Сир — каза херцогинята и протегна безпомощно двете си отворени ръце, — аз съм само една нещастна, невинно набедена жена и заслужавам вие да ме утешите.

Той понечи да й възрази: „Защо не и аз след всички останали“ — но нема̀ време.

— Вие сте най-добрият приятел на херцога и аз ви моля, за бога, да го убедите в моята невинност, за да престане той да се държи така несправедливо! — Тя бе изрекла всичко на един дъх и затова трябваше да млъкне; така Анри успя да каже:

— Аз мога да свидетелствувам за вашата невинност, мадам, защото, за жалост, вие не сте ми доказали противното.

— Представете си какво преживях с този умопобъркан човек! Тази заран се чувствувах малко неразположена, но той се мръщеше за нещо, което много го ядосва, а не иска да каже какво е. Впрочем аз си знам какво се върти в главите на женените мъже — само ревност. Неочаквано му хрумва, че трябвало да изпия един бульон, и да го бяхте чули как го каза! Гласът му трябваше да ме наведе на най-ужасното подозрение. Не искам никакъв бульон! Но колкото и да го уверявам, той все настоява — ще ме извините, мадам, но ще изпиете бульона — и веднага праща лакея в кухнята.

— Нима е искал да ви отрови? — попита Анри тихо и със страх, защото веднага си припомни, че той именно бе нарекъл херцога рогоносец и може би пръв го бе навел на тази мисъл. Впрочем след това Гиз навсякъде бе намирал потвърждение на съмнението си, но ето сега излиза наяве какви ужасни последствия е имало всичко това за бедната жена.

— Надявам се, че сте му плиснали бульона в лицето?

— Не бих могла да постъпя така. Помолих го само да ми даде половин час, преди да изпия чашата, а през това време се подготвих за смъртта.

Анри вече гледаше нещастната жертва на Гиз през воала на сълзите си.

— После ми донесоха бульона. Междувременно херцогът си беше излязъл. И аз го изпих.

Дори в негово отсъствие съпругата му се бе подчинила, намерила сили в надеждата, че последните й молитви са изкупили всичките й плътски прегрешения!

— И представете си! — извика тя изведнъж силно огорчена. — Оказа се най-обикновен бульон!

Нейният гняв овладя и него. Виж го ти, тоя Голиат с красивата фигура! Как плашел жените! Това беше неговото отмъщение, задето жените му слагаха на главата онова, което заслужаваше.

— Мадам — каза Анри дълбоко убеден. — Вие невинно сте пострадали, както виждам. Разбира се, че заслужавате аз да ви утеша и да изкупя пред вас вината на всички мъже, както и своята.

И той пое връхчетата на пръстите й и нейната и неговата ръка се извисиха. Те тръгнаха с грациозна стъпка по пътя, който ги водеше към взаимното удоволствие, извърнали един към друг лица, върху които бе изписана любезност и щастие.

Когато той видя отново Марго, тя тъкмо идваше от едно бурно обяснение с майка си и с брат си, краля, станало в присъствието на свидетели; това не беше първото обяснение, предизвикано от нейното осъдително поведение. Марго все още не бе успяла да си възвърне душевното равновесие.

— Прав ли съм бил? — попита съчувствено той.

Нейните големи очи се изпълниха със сълзи и тя трябваше много да внимава да не се размаже тушът по клепките й. Затова не можа веднага да излее пред него онова, което тежеше на сърцето й. Нейният любим съпруг обаче я прегърна и я увери, че това с нищо не променя нещата и че той винаги ще я брани, защото тя му е поверена. Още тази вечер, когато кралят отиде да си легне, двама от неговите най-добри приятели щели да му изяснят колко несправедлив е бил той към нея.

— Възможно е той да повярва; но майка ми нищо не може да я разубеди — изтърва се Марго и леко се стресна от собствените си думи.

Погледна своя любим съпруг, за да разбере доколко всъщност бе той в течение на нещата. Защото така или иначе тя вече бе довършила грубото нарушение на благоприличието, като бе отишла да посети своя болен пореден любовник. Но тъй като Анри не се издаде с нищо, тя прие отново ролята си на невинна.

— Поне да не ме бяха оклеветили пред свидетели! Никога няма да им го простя! Само това оставаше — да накарат и възлюбения ми повелител да мисли лошо за мене и да ми се разсърди!

— И през ум не ми минава подобно нещо, тъй като аз най-добре ви познавам — каза той с многозначителна, но добродушна усмивка, в която имаше и нотка на влюбеност.

Всичко това трогна сърцето на нещастната жена. Тя не можеше и да си представи по-добър приятел от него.

— Благодарение на вашата почтеност — каза тя — този път всичко мина добре. Сега обаче ние сме вече предупредени. Внимавайте добре: кралят ще измисли още много други истории в желанието си да унищожи нашето приятелство.

— Само че няма да успее — обеща той, — ние веднага ще вземем мерки за това.

И те останаха още дълго заедно. А сутринта, когато той си отиде от стаята й, Марго веднага бе посетена от няколко дами, които побързаха да й съобщят, че тъкмо вчера нейният любим съпруг бил оскърбил честта й с херцогиня Гиз. За миг тя остана слисана, после отвърна:

— Моят любим повелител не може да гледа край себе си нещастни жени.

После тя дълго разсъждава. Защото Марго живееше, без много да се замисля, но беше много остроумна. Тя обрисува, за да не ги забрави, два характера, сравнявайки ги помежду им: херцог Гиз, наричан в нейните записки Клеонт, който си отмъщава и часове наред кара херцогинята да трепери от ужас пред смъртта заради един бульон; и от друга страна, Наварския крал, наречен тук Ахил: толкова добър и снизходителен — но и толкова ненадежден.

„Но той все пак е верен на чувствата си — пишеше тя. — Ахил никога няма да забрави голямата красива страст, която го бе свързала с Лаис. Нито Ахил, нито Лаис ще й изменят, те само ще я преобразят чрез съвместната си добра воля и от страстта, която често прилича на омраза, ще израсне едно приятелство, което почти се покрива с любовта.“

Марго остави перото и беше доволна, че нещата вземаха такъв обрат. За много неща тя само намекваше и, за щастие, главното вече беше надживяно: мъртъвците, които се бяха изправили като стена между нея и нейният любим съпруг и които те двамата не можеха да забравят. После го беше издала на своята страшна майка и той попадна в плен; по-късно тя реши да му сложи рога. Омраза, измама, разкаяние и съчувствие бяха вървели ръка за ръка, докато най-после Ахил и Лаис станаха най-добри приятели и щяха завинаги да останат такива — така си мислеше Марго. Но животът е дълъг.

Двамата съпрузи си прощаваха взаимно някои неща, те дори се предупреждаваха взаимно, когато ги застрашаваше опасност, макар че зад тези предупреждения винаги се криеше нещо. Веднъж Марго поде:

— Сир, вие твърде често се показвате заедно с моя брат Д’Алансон. Недейте да заговорничите с него, нали неведнъж вече имахте възможност да се убедите как завършват подобни начинания. Той си остава наследникът на престола. На вас ви обещават наместничеството в кралството, но целият двор се смее над подобни обещания.

— Мадам, човек не всякога губи от това, че хората му се надсмиват.

— Ако имахте тайни планове — да. Но нима вие искате да станете крал на Франция? Та вие няма да намерите никой, който да иска да ви служи, защото всички ви познават вече в тази роля. Служете по-добре на моя брат Д’Алансон, когото аз много обичам и който сигурно ще се възкачи на престола. Съветвам ви да го сторите за ваше добро.

— Мадам — отвърна сериозно той, — вие трябва да знаете, че и аз съм ваш приятел. Аз често се застоявам при вашия брат Д’Алансон, защото знам, че неговият живот е в опасност.

Погледът му беше толкова красноречив, че тя почти отгатна: той има поръчение да върши това; кралят го използуваше, за да се отърве от брат си. И Марго веднага реши:

„Аз сама ще браня брат си Франсоа. И ще даря неговия, приятел, храбрия Бюси, с моята благосклонност.“

И понеже реши това, тя насочи разговора към Сов, нейната добра приятелка.

— Сов е едно приятно удоволствие за вас — заяви Марго. — Но тя не бива да става повече от това заради вашата собствена сигурност, мой любими повелителю и съпруже. Не й доверявайте никога онова, което ви е на сърцето! Дори и когато лежите върху една и съща възглавница, никога не бива да забравяте, че Сов веднага докладва всичко на моята майка, кралицата.

— Не вярвам — отвърна Анри, макар много добре да знаеше, че е така.

— Вие не бихте повярвали още много неща. Сов обича единствено Гиз, нему тя е изцяло предана. — Марго започна да се разгорещява. — Нима ви е необходимо друго доказателство след сълзите, които тя пролива, откакто лицето на Гиз бе обезобразено така страшно? Но така й се пада на тая сирена! — извика тя разярена. — Признавам ви дори, че аз самата помогнах за това. Това лято той бе принуден да отиде на война, вместо да трови тук жена си и да спи с тая Сов. Сега едната половина от лицето му е прорязана от дълбок белег от меч и той не е вече красивият Гиз. Сега е само Белязания Гиз.

— Белязания Гиз — повтори любимият й съпруг и това достави удоволствие и на двамата.

После Марго неочаквано изпадна в предишната си ярост.

— Но нека и Сов внимава да не й се случи някое нещастие! Защото тя си е поставила за цел, сир, да ви откъсне от мене. Какво говоря, тя иска да се омъжи за вас! Тая жена ви задържа през целия ден при себе си и ви кара дори да отивате при нея съвсем рано, когато вашата кралица става от сън, само и само да не дойдете при мен. Нима вие имате по-малко доверие в мен, отколкото в нея? Недоверието, сир, се превръща в омраза! — възкликна Марго и съвсем бе забравила какво сигурно приятелство свързваше Лаис и Ахил.

Анри се опита да я прегърне и когато тя се дръпна, той се усмихна тайно над възбудата й, без да предполага, че и той скоро щеше да изпадне в ревност към Марго, която обичаше храбрия Бюси.

Удоволствието не всякога остава само удоволствие. В него има примки, има и пропасти. Човек може да се скрие там, за да не го видят. Но може и да се изгуби сред тях и да изтърве най-важното. Така се случи и със сина на мъртвата Жана, отмъстителя за убития адмирал, именно при Шарлота дьо Сов. Още много други придворни дами бяха натоварени със същата задача, тогава по-добре да я изпълнява приятната Сов.

Шарлота отвръщаше на усмивките на живота с някакво своеобразно очарование. По природа тя бе уравновесена, а не бурна и опияняваща като Наварската кралица. Слаба се показваше херцогиня Гиз, но не и Сов, която много добре знаеше докъде искаше да стигне във всички случаи. Анри добре се разбираше с нея — разбираше се с Марго, с херцогиня Гиз, с Шарлота дьо Сов и с всички останали, които той обичаше и ощастливяваше. Те бяха много на брой, както бе прието в този двор, някакво разточително множество, само че въпросът бе дали неговият толкова млад организъм щеше да издържи още дълго на този начин на живот. Най-спокоен Анри се чувствуваше при Шарлота и затова я предпочиташе пред останалите.

Причината за това бе, че те двамата си позволяваха, когато лежаха будни нощем един до друг, да оставят мислите си свободно да летят. Той знаеше накъде се отправят нейните: към Гиз и към неговите честолюбиви замисли.

„Гиз е нейният единствен господар, дори и с обезобразеното лице. Това на мен ми е безразлично, нейните устни са толкова привлекателни, когато тя се замисли и ги отвори леко; а аз не познавам други очи като нейните — дълги тесни процепи, от които искри остроумие. Успокоително е това, че и тя никога не се учудва, когато аз дълго мълча. А може би вече е отгатнала за какво мисля? Гъстите й ресници крият нещо от мен, когато ние се погледнем ненадейно, и тя ми се усмихва съчувствено. Впрочем аз го заслужавам, защото какво ли успях да постигна ето вече повече от три години, въпреки усилията си да мразя и да мъстя? Нищо. Кралят, Гиз и мадам Катерина — всички са живи още, а аз съм техен пленник и техен приятел; мисля за тях повече, отколкото е полезно, и ги мамя. Жената, която лежи сега до мен, е права да смята Гиз за по-добър от мене. И въпреки това неговото лице сега е обезобразено и това е задето той бе стъпил върху лицето на мъртвия господин адмирал!“

— Моите мисли често ме пренасят в планината — каза той на своята приятелка в тишината на нощта. — Аз с удоволствие живея в Лувърския дворец, защото имам тук много добри приятели, и заради красивите дами. Но колкото повече времето минава, толкова повече ми липсва планината. Който не е бродил по нея като дете, не знае какво означава да носиш името й в сърцето си. Моите Пиренеи.

Сов го гледаше, като мечтае. За да опипа почвата, каза:

— Дотам е далеко.

— На кон ще стигна сигурно за десет дни. Обзаложих се с моя братовчед Д’Алансон — отвърна живо той и ако слушателят му беше проницателен като Сов, веднага щеше да разбере, че той издаде и себе си, и другия съзаклятник.

За да отвлече вниманието й от неволното си признание, той започна неочаквано да фантазира за водопада, който се спускал чак от небесата. Лъжеше с увлечение, че веднъж дори сам се спуснал по водите му чак до долината и стигнал пред краката на майка си Жана.

— Чиято смърт и след три години все още не е изяснена — подхвърли веднага Сов. — „И все още не е отмъстена!“ — това обаче тя задържа за себе си, но той все пак го чу.

О, той много добре долавяше нейното любопитство. То се докосваше до него също както кожата й.

„Сов намира най-голямото удоволствие не в любовта, а в знанието и в дебненето. И още преди човек да се усети, той се е издал пред нея.“

Нежното й тяло лесно се задоволяваше и в това отношение Анри дори й всяваше ужас; тя пък го плашеше с проницателния си поглед.

Впрочем този път тя не го издаде на старата кралица, макар че това влизаше в задълженията й. Имаше извинения, защото какво толкова вършеше бедният господин, освен дето водеше някои тайни разговори, които обаче не го отвеждаха до никъде? Мадам Катерина щеше да се надсмее, ако разбереше, че той иска да съзаклятничи с нейния син Д’Алансон, който толкова често го бе мамил досега. Замислите на бедния господин Анри никога не се осъществяваха и той се задоволяваше само с мисълта за тях.

„Той не върши нищо повече — мисли си Сов. — Ходи на лов и се връща навреме, горд с донесената плячка. И преди всичко твърде много спи с жени.“ — И когато го предупреди да не прекалява, тя го направи от добросърдечност и от честност. Не му се сърдеше за нищо.

Впрочем тя наистина искаше да го отдели от Марго. Докато един принц от кралска кръв бе женен за сестрата на краля, той въпреки всичко има най-големи перспективи. Но на трона трябва да се възкачи не той, а моят единствен господар и повелител Гиз, да, единствено той! Затова Сов се опита да убеди сегашния си любим, че го е обичала открай време — още от първата им среща в градината, когато двете приятелки Шарлота и Марго вървяха ръка за ръка насреща му, а пред тях пристъпваха пауните. Той ще бъде мой и аз ще му принадлежа изцяло: така бе решила тя веднага. Аз съм опитна, умна съм и ако се ожени за мен, той ще стане крал! И тя искаше той да повярва на думите й. Напразно, неговата лукава усмивка й даде да разбере, че и тя не можеше да го заблуди, както и той нея. Ядосана, тази сутрин тя го отпрати да си върви по-рано, макар че може би от нейните прегръдки той щеше да потъне в прегръдките на милата й приятелка Марго.

Такива са удоволствията. Но после се случи така, че една нощ той падна в безсъзнание. За щастие, това се случи в съпружеското им легло. Припадъкът продължи цял час и Марго много се разтревожи за него. Не се отделяше от леглото и се стараеше да му прислужва, както изискваше от нея дългът й: извика всичките си придворни дами и мъже; не се отдели от него нито за миг, и ако не беше тя, той щеше да умре. Този припадък трябваше да го предупреди: Марго ясно му каза това.

— Това ви се случва за първи път. То се дължи на многото ви забавления с жените.

Достатъчно, той беше много доволен от нея, по-късно я хвалеше пред всички и първата, при която отиде да изпита наново удоволствието, беше тя.

Обратът

Твърде дълго се бави той, твърде много обмисля, твърде много се колеба. Най-после друг взе решението. На петнадесети септември на същата тази 1575 година всичко взе нов обрат; херцог Д’Алансон беше изчезнал. По време на обяда майка му изпрати да го търсят из целия дворец, сериозно загрижена за здравето му. От собствен опит тя знаеше колко е лесно да пратят някого на оня свят. Но никъде не намериха труп. Нима беше избягал, без да се довери на сестра си? Марго беше, както обикновено, сред своя двор и служеше на музите си. А кралчето? Мадам Катерина вече очакваше, че и него няма да види — когато изведнъж го видя, че се връща съвсем невинно от игра на топка и отива да се изкъпе.

— Какво знаеш, кралче? Признай! Или ще съжаляваш!

Анри се разсмя:

— Моят Д’Арманяк тъкмо ми разправя, че братовчедът бил избягал — разправят, с някаква каляска, която изглеждала празна. Да ви открия ли, мадам, какво ще последва сега? Едно възвание на Двуносия до цялата страна и до народа да се вдигнат на бунт. След това вие, мадам, ще се сдобрите с него и ще му дадете онова, което той иска.

Той беше ядосан — тя си помисли, че се дразни, задето го подозират в съучастничество; а той наистина заслужаваше да го подозират. Въпреки това тя не засили надзора над своя пленник. Неговото предсказание се сбъдна — появи се възванието до страната и до целия народ. В него августейшият принц се позоваваше на всеобщото недоволство и на стремежа на толкова много умерени хора от двете религии към всеобщ мир; но той искаше също така справедливост за себе си. Защото в двореца на своя брат той имал само неприятности и не получавал никакви пари. Тук старата кралица веднага съзря възможността отново да си възвърне любимото чедо; затова въпреки всичко тя се отнесе не дотам сериозно към възванието, колкото синът й, кралят, който много се разстрои от случилото се. А и град Париж отново бе обзет от лоши предчувствия в очакване на нови напрегнати приключения. Какво?! Братът на краля, наричан монсеньор, последвал примера на принц Конде и избягал в Германия? И ето те скоро ще пристигнат с войска от французи и немци, сто хиляди души, точно толкова, съседке! После някои парижани, а след това всички видяха на обагреното вечерно небе фигурите на въоръжени мъже.

Само мадам Катерина запази присъствие на духа при всички тези видения и слухове. Според нея Анри Наварски се държеше много по-загадъчно, отколкото синът й Д’Алансон, когото тя много добре познаваше и затова не се страхуваше от него. Неочаквано тя извади пред Анри възванието на неговия съзаклятник да го прочете. След тригодишния си опит Анри се бе научил да овладява израза на лицето си при всяко положение. Без да направи никаква гримаса, той само подхвърли:

— Всичко това ми е много добре известно. И аз самият пишех така, когато бях още при хугенотите и при адмирала. Скоро монсеньор ще заговори другояче. Най-напред човек се представя за какво ли не, а след това започва да играе, както му свирят. Това не е за мене работа.

Презрението му можеше да бъде истинско или подправено, но то не разсея недоверието на добрата му приятелка. Оттогава насетне тя нареди да го следят още по-отблизо и назначи нови шпиони, за които той дори и не подозираше. Те имаха за задача да го подтикват всячески към непредпазливост. Отново го обгърнаха черни паяжини, а в същото време той успяваше повече от всякога да мами двора с доброто си настроение и с привидното си лекомислие. Но в душата му се водеше мъчителна борба и тя отново помрачня както преди.

„Вятърничавият Франсоа е действувал, докато аз се двоумях! Сега вече всичко отиде напразно — и дългото ми притворство, и многото мислене, и опитът, който набрах сред хората. Нещастието ме бе приело в своето училище и въпреки това днес аз съм отново там, където бях преди — на сутринта след Вартоломеевата нощ.“

Минаха само четиринадесет дни и вятърничавият Франсоа отново омекна и поде преговори с майка си мадам Катерина за обезщетението, с което тя щеше да го възнагради, задето ще изостави съюзниците си. Толкова по-зле за Анри! Човек като Франсоа бе намерил дързост да поеме водачеството, докато той самият бе паднал в безсъзнание, преуморен от многото плътски удоволствия.

„Как става всичко това? Но стига вече, няма да питам повече. Свършено е с школата на нещастието и с вечното празно обмисляне. Ще изпратя вест на моите протестанти на юг да ме чакат в скоро време. Няма значение дали сега-засега те ме презират, задето се държа като шут в този двор вече повече от три години. Аз ще им докажа, че съм синът на тяхната кралица Жана. И че не съм като вятърничавия Франсоа! И не като суетния Голиат! Защото аз знам: не остана напразно дългото ми школуване при нещастието. Аз знам: аз ще обединя това кралство.“

Пламенната му гордост му нашепваше всичко това с възбуден глас и нищо не можеше да го задуши — нито позорът, в който той бе живял и на който трябваше да издържи още известно време; нито новият срам, който му бе причинил вятърничавият, като бе заел неговото място и го бе направил невъзможен пред своите. Анри беше сигурен в успеха си. Тук, където изглеждаше провален, той бе най-сигурен. Един народ очаква своя водач и колкото повече лъжливи водачи се разобличават и отпадат, толкова по-съдбоносно се явява и застава на правилния път истинският. В това състояние на духа, докато изчакваше по-нататъшния развой на нещата, го постигна още един последен и тежък удар, но той издържа и на него. Последна го наказа милата му сестра. Младата Катерина дълго бе чакала напразно любимият й брат най-после да си спомни за майка им Жана, за господин адмирала и за всички техни скъпи мъртъвци. Настанена в двореца Конде, тя каза тайнствено на старата херцогиня:

— Аз го познавам, защото ние сме същата плът и кръв. И аз бях тук в стаята заедно с него и с господин адмирала, когато той беше още жив. Разрази се силна буря, вратата се отвори от само себе си и аз си помислих, че ей сега вътре ще влезе нашата покойна майка и ще го призове да отмъсти за нея. Но влезе принцеса Валоа, която бе дошла да го отведе за сватбата им. Аз все още мисля за това и моят мил брат не може да го е забравил. Готова съм да се закълна, че той се преструва пред целия двор през всичкото това време и че се преструва дори и пред мен, неговата сестра. А когато дойде денят, той ще тръгне и ще покаже на всички кой е.

Тя стана от стола си и тъй като беше развълнувана, не успя да скрие лекото си накуцване. Беше бледа и недоразвита и поради слабите си бели дробове бе живяла през всичкото това време уединена в този дворец от неприязън към кралския двор, където „жените молеха мъжете“, според думите на нейната майка. Принцеса Катерина Бурбонска бе останала протестантка. Тя не можеше да разбере отричането на брат си от правата вяра, каквото и да е било положението му. Но тя одобряваше поведението му, защото той беше неин брат и глава на техния род. Освен това тя го защищаваше, защищаваше държанието и грешките му пред протестантските благородници, които идваха тайно от цялата страна при нея, за да почерпят тук мъничко надежда. Тя беше слаба, беше сама и трябваше да буди само съжаление. Мнозина обаче бяха видели в нейно лице кралица Жана и бяха покъртени от благородната твърдост на дъщерята, сякаш чуваха през нейната уста кралицата и още веднъж се прекланяха пред безсмъртната й душа.

И все пак никой не може да защищава един бездеен човек по-дълго от три години, особено когато сам започне да се съмнява в него.

„Той нищо не е забравил, аз знам това. Там, където той живее като пленник, човек губи вярата си. Но той трябва да я намери отново с божия помощ. Аз ще му нанеса един целителен удар. Мога да го сторя, защото каквото и да се е случило досега, аз все пак съм както преди неговата Катрин. Той има нужда от мен, защото ние двамата сме прекарали детството си заедно и кой друг би му бил по-близък в най-тежките мигове? Никой друг, освен сестра му. Ще се престоря, че го напущам, и нека той се изплаши, задето ще отдам себе си и съдбата си в ръцете на един чужд човек.“

Това бяха невинни сметки на едно дете с голяма душа. Тя се довери единствено на женевския пастор господин Теодор дьо Без, който бе съчинил „Разкрий ми, боже, своя лик!“ Тя го попита дали може да изпълни намерението си, без да стори грях, и той я поучи, че тя има право да му каже, че отдава съдбата си на чужд човек, но не бива в действителност да отдава тялото си. Тъкмо тогава тя бе срещнала техния братовчед Шарл дьо Бурбон, граф Дьо Соасон, когото щеше да обича до ранната си смърт.

Всичко е по-различно, отколкото ти си го представяш, Катрин. Ти си мислиш, че досега чрез строгата си нравственост си била много по-различна от своя брат, който търси удоволствията. Но и ти ще преминеш като него през всички степени на любовта и ще познаеш накрая всичките й мъки, възвисяването и унижението на онези, които много обичат. Той ще продължава да желае всички жени и дори когато бъде верен само на една-единствена, в нейно лице ще жадува за всички останали. А ти ще получиш пребогато всичко, което ти е предопределено от съдбата, единствено чрез твоя братовчед Шарл, който е католик, но това няма да те възпре, тебе, строгата протестантка; при това той ще те мами по най-обикновен начин. Но ти ще забравяш това всеки път, когато го преживееш, и след всеки разрив помежду ви сърцето ти ще се привързва още по-силно към него. Това ще продължава, докато ти станеш на четиридесет и една години, понякога ще дразниш обществото — няма да можеш да го отречеш — и когато няма да имаш друг изход, отново ще станеш непристъпната дама. Само великото име на твоя височайш брат ще ти бъде закрила. Тогава той ще издаде една закъсняла властна заповед и ще те омъжи за другиго. Ти ще му се подчиниш, защото ще бъдеш прекършена, но няма да предотвратиш с това нищо. Ще се вкопчиш от страх пред старостта отчаяно в своя любим, дори ще предпочетеш да умреш, отколкото да остарееш — и ще умреш. Така ще бъде, Катрин, и съвсем не както ти си го мислеше, когато потърси духовен съвет от женевския пастор.

Младата Катерина се появи неочаквано на един празник в двореца. Уведомиха за това брат й и той напразно я търси дълго в тържествената зала сред навалицата от гости. Съмнявайки се, че са се подиграли с него, той все пак отиде да хвърли поглед в приемната на краля, която беше празна; ала един офицер от гвардията стоеше там с лице към един ъгъл, в който погледът на току-що влезлият Анри не можа да проникне. Братът отиде натам и видя сестра си с един мъж, който го хвърли в суеверен страх. Анри понечи да се върне и да избяга — да избяга от собствения си двойник. Непознатият имаше същите гъсти къдрави коси като неговите и тесния овал на лицето му; устните и носът приличаха на неговите, нямаше никаква разлика и във фигурите им; и онова, което най-силно потресе Анри, бе, че другият бе облечен досущ като него!

Сестра му бе опряла ръка върху рамото на непознатия — също както винаги се бе облягала на рамото на брат си. Говореше нещо съвсем близо до бузата на другия: тъкмо по същия начин бе дишала безброй много пъти съвсем близо до собствената му буза. И най-ужасното беше: тя нито видя, нито чу собствения си брат, макар че той стоеше на шест крачки от нея и нарочно търкаше с крак по пода. Анри опипа бедрата си, за да разбере дали действително стои на мястото си и е същият. Дали някаква магия не го бе лишила от земния му вид?

„Бедни мой братко — мислеше през това време Катрин. — Разбира се, че има духове, човек може да се натъкне на тях, пък може би съществуват и магии. Но този път аз те мамя и сърцето ме боли, задето съм принудена да го сторя. Аз накарах добрия ни братовчед да се облече така, научих го как да се държи и се преструвам пред тебе, сякаш ти въобще не съществуваш. Всъщност ти нямаш никакво основание да бъдеш смутен. Та защо не се сравниш с нашия братовчед? Като оставим настрана роднинската ви прилика, по неговото лице няма ни следа от миналото. Досега той само е ловувал из своите гори. А ти? О, братко, колкото и да си млад, твоето лице вече е белязано от мъки, борби и размисъл. Престанеш ли за миг да се преструваш на шут, очите ти веднага стават тъжни — хитри и тъжни, мили братко. Оттогава носът ти още повече се е спуснал над устата: не много, но все пак. В този миг ти смяташ, че никой не те вижда и устата ти леко се разкривява, защото ти непрекъснато трябва да се преструваш. А колко силно ме вълнуват хлътналите ти слепоочия, които са такива от рождението ти. Дори нищо друго да не притежаваше, скъпо мое сърчице, аз пак бих била твоя. Тъкмо същите слепоочия има и нашият братовчед. Не мога да повярвам, че някога ще го обичам; но ако това се случи, то ще бъде заради твоите слепоочия!“

Девойката се изправи и най-после се обърна към него, строга и ведра, също както би го погледнала Жана. Само широко отворените й очи бяха пълни със сълзи, както и неговите сега. Катерина каза:

— Господин братко, вие отдавна не сте виждали нашия обичан братовчед. Той често идва при мен и ние разговаряме за вас, тъй като не можем да се надяваме, че вие бихте се отделили от вашето общество тук, за да дойдете при нас.

Анри отвърна:

— Това би направило впечатление на всички, а вие много добре знаете, мила сестро, че аз не поддържам никакви отношения с хугеноти, които вие приемате толкова често. Не по-малко непредпазливо е, ако ние — трима представители на нашия род — останем тук по-дълго насаме да разговаряме тайно в приемната на краля.

И той погледна братовчед си. Момъкът усети, че му става топло, а Анри го хвана просто под ръка и го изведе през вратата.

— Говори сега, Катрин! — каза той, щом се върна.

Тя погледна най-напред към офицера от гвардията. Той бе съобразил и бе застанал широко разкрачен пред вратата, сякаш никой не биваше да влиза вътре, и те виждаха само едрия му гръб. Сестрата заговори:

— Те са у дома и те чакат да дойдеш.

— Знам. Но аз съм пленник. Стражите в двореца са удвоени, все повече шпиони ме следят. Те трябва да имат още малко търпение.

— То съвсем се изчерпа. Те смятат, че ти си загубен за нашето дело. Д’Алансон ще те измести пред тях, да го знаеш! А това са нашите собствени хора, южняците, разбери го! Тамошният губернатор и умерените католици са единни с протестантите: те са готови заедно да подадат ръка на Конде, когато нахлуе в кралството с немските войски. Провинциите, които се простират по пътя му, също са спечелени вече за делото. Всичко назрява, всичко се надига, само ти — не. Нашата майка се пожертвува и ето сега друг ще пожъне плода, а не ти.

— Аз съм много нещастен — въздъхна той, сведе поглед и му беше още по-тежко, задето трябваше да мами собствената си сестра.

„О, този развълнуван потреперващ гласец, който от страх произнася последните срички по-високо! Сестро! Сестро, аз съм решен и ще тръгна по-рано, отколкото ти предполагаш. Хората, които ще ми помогнат, не се познават дори помежду си. През тези три години аз се научих на много неща. Моята добра приятелка, старата убийца, ми довери, че Д’Алансон не представлявал вече никаква опасност. Тази нощ тя тайно ще замине, за да доведе блудния си син. Ако ти бях казал за всичко това преждевременно, Катрин, сега и ти щеше да бъдеш замесена. А ти не бива да се излагаш на опасност, Катрин!“

Той отвори очи — те бяха благи и търпеливи, и нищо повече.

— Не искаш ли? — попита тя.

— Не мога — въздъхна той.

Тогава тя вдигна ръка; бяха същите дълги, гъвкави пръсти, каквито бяха пръстите на майка им — и както някога като момче, когато майка му се ядосваше, той неочаквано усети върху бузата си силен удар. Сам той даде воля на ръцете си и сякаш двамата бяха още деца и се намираха в родния Беарн, където селяните, та дори и принцовете дават много по-непосредствено израз на чувствата си. Той вдигна сестра си високо и я понесе с издадени напред ръце, въпреки че тя риташе на всички страни, отнесе я до офицера от гвардията, който все още стоеше пред прага, и направо я сложи на врата му. За да не падне от раменете на едрия здравеняк, малката Катрин се хвана за врата му. Когато се намери на пода, Анри вече бе изчезнал. Тя обаче: тя знаеше вече — и от радост се разсмя с все сили. Офицерът също се разсмя.

Духът

Нито един от хората, които щяха да му помогнат, не познаваше останалите, само шпионите, естествено, знаеха всичко за всеки поотделно. Това бяха преди всичко господата Дьо Сен-Мартен-д’Англюр и Д’Еспаленг, двама благовъзпитани придворни, остроумни и предизвикателни, които обаче винаги знаеха да спрат точно навреме, както повеляваше доброто възпитание. Общуването с тях беше много приятно и тъй като Анри въобще не се съмняваше какво му кроят те, това общуване го привличаше още повече. Довереното лице на Анри беше някой си господин Дьо Фервак: военен, минал вече юношеската възраст, той беше прям и скромен. За него нямаше шеги и словесни игри — само някое съобщение, което Арманяк намираше в дрехите на своя господар и никой не знаеше как бе попаднало то там; после някоя кратка среща, при която той съобщаваше някое име: Грамон, Комон, Л’Еспин, Фронтнак. Накрая в заговора тук в двореца се оказаха седмина дворяни и всеки от тях се бе присъединил по собствен почин, освен това те всички бяха вече проверени, когато Фервак пусна неочаквано лъжливо съобщение, че заговорът е разкрит и всеки да се спасява както може. Но те останаха, защото за тях по-важна от собствената им сигурност бе честта да тръгнат заедно с Наварския крал, за да получи най-после страната мир и свобода. Анри видя в тяхно лице най-достойните, защото те дори и не забелязаха до каква степен не търсеха собствена облага или голямо приключение.

За тайните си срещи те използуваха новата тераса над реката. Сегашният крал бе разширил градините нататък; беше му омръзнало хората от народа да се катерят по оградата и накачени там на гроздове, да се възхищават шумно от изисканото общество в дворцовата градина. Дългата тераса се издигаше високо над реката недостъпна отвън — никой не знаеше обаче, че тя имаше приспособление, благодарение на което можеше да се слиза на брега. Една подвижна каменна плоча се намираше на най-външния край на терасата и бе прикрита с няколко колони; който знаеше как се отмества тя, можеше да се спусне по една стълба в стената до брега на реката. Така една лодка трябваше да отвлече Валоа оттам, когато Лигата решеше да го залови посредством своите членове, които се намираха и в Лувърския дворец. Тук именно се появи духът на адмирал Колини.

Най-напред го видя през една януарска нощ един придворен католик. Макар че по чисто практически съображения бе предан на делото на Навара, той все пак нямаше никакво желание да се среща с духа на убития протестант. Той изрази пред господин Дьо Фервак възмущението си от това, че покойният се месеше в събития, които се бяха случили след неговата смърт, и беше невъзможно той да е наясно по тях. Впрочем духът му бил наприказвал само безотговорни приказки и господинът нямаше желание да ги повтаря. Подобно свидетелство не можеше да се отхвърли току-така. То беше много по-неподозрително от онова, което дойдоха да съобщят хугенотите — фантазьорът Д’Обинйе и вечно мрачният Дю Барта. Анри все още продължаваше да държи на известно разстояние двамата си най-стари приятели. Между тях цареше безмълвно разбирателство, за което нямаше нужда от особени уговорки, защото те му бяха непоколебимо предани. Нека техният господар да бъде несправедлив към тях: благоволение не очакваха, защото имаха нещо по-добро, нещо много по-голямо. Те разбираха: един господар е длъжен да спечели враговете си на своя страна, да ги подкупи, да ги очарова, дори да ги убеди. Да се съобразява с такива близки приятели, каквито сме ние, би било разточителство: та ние се познаваме много добре помежду си; това ще бъде излишно глезене, защото един господар трябва да умее да бъде и неблагодарен.

И когато в ранните часове на една зимна вечер двамата се бяха скрили в тъмната му стая, Анри сурово ги смъмри. За свое оправдание те направо заявиха, че са дошли по поръчение на господин адмирала; той се бил върнал. Описаха му къде и как са го видели и Анри трябваше да ги изслуша докрай: впрочем той вече бе уведомен от католиците. Въпреки това Анри заяви, че те са първите, които му съобщават за случилото се, и ще проиграят доверието, което той има в тях, ако смятат да го излъжат. Двамата обаче отвърнаха:

— Сир! Любими повелителю наш! Тъй като безсмъртните души съществуват също като нас, живите, няма защо да ни прави впечатление, че понякога те ни се явяват.

— Това не е причината за моето съмнение — отвърна им Анри. — Само че духовете знаят, че ни плашат, и затова от добро чувство не биха ни се явявали. Какво съм се провинил аз пред господин адмирала, та той иска да ме види?

На това и двамата не отговориха. Или не знаеха какво да кажат, или искаха чрез мълчанието си да го накарат сам да си отговори. Той каза:

— Голяма чест за мен е, дето и на другия свят приказват за мене.

— Не повече, отколкото на този — отвърнаха те. — Всички кралства на Запада знаят за съществуването на един принц, който от години насам живее като пленник в двора на своите врагове. Те са уморили майка му, убили са бащиния му приятел и пълководец и са избили почти всичките му близки. Той обаче се преструва, занимава се с глупости и се бави, сякаш съвсем е забравил за делото, което всеки очаква от него:

— Кой очаква? Какво очаква?

Те казаха кой.

— За да споменем една-единствена личност: английската кралица например смята вашия случай за много интересен, сир. Ние знаем това от Морне, който прекара дълго време там и все още е човекът с най-добрите връзки с Британския остров. Кралицата разпитва приятеля ви Морне за вас като за някаква необикновено романтична личност. Ще се решите ли най-после да убиете мадам Катерина, преди тя да ви ликвидира? В страната движението, чийто роден водач сте вие, се разраства все повече и повече: а вие продължавате да мечтаете. Нима може всичко това да не развълнува моминското сърце на четиридесетгодишната Елизабет? Един загадъчен, непроницаем принц! Нещо съвсем различно от вятърничавия Д’Алансон, който все още продължава да храни надежда, че ще получи ръката й. Сега вече впрочем тя знае, че той има два носа.

Анри сведе глава; много добре беше чул онова, което те искаха да му дадат да разбере, преструвайки се, че му разправят празни истории.

— И той иска аз да се явя пред него? — попита неочаквано Анри.

Те веднага разбраха за кого говори той.

— Тази нощ в единадесет — промълвиха бързо и се постараха да изчезнат незабелязано.

Анри остана с неудоволствие сам: страхуваше се. Да видиш дух е необичайно и страшно — но да отидеш на среща с него? Това наистина беше непростително превишаване на правата. Свещенослужителите и от двете религии щяха да го заплашат с наказание. От друга страна, той не беше достатъчно хладнокръвен, за да разреши въпроса спокойно и по светски. Д’Елбьоф можеше да стори това! Името му хрумна в момента: един човек от противната страна, един потомък на рода Гиз. Анри не го беше посветил в намерението си да бяга оттук. Въпреки това Д’Елбьоф му бе обърнал внимание върху новите шпиони, които иначе щяха да успеят да заблудят Анри с добрите си обноски. Д’Елбьоф умееше да пази тайна и да даде добър съвет. Излегнал се на леглото, Анри каза на своя първи камердинер:

— Арманяк, искам, да видя господин Д’Елбьоф.

Дворянинът-слуга изпрати с това рисковано поръчение една от камериерките на Наварската кралица, най-незначителната, за да не се разбере по чия поръчка е тръгнала. Когато най-после приятелят му застана пред леглото и изслуша неприятната история, той заяви:

— Появата на адмирала е нещо естествено, особено като се имат пред вид обстоятелствата, при които настъпи смъртта му. Дори странно е по-скоро това, че той се забави толкова дълго. Според мен, сир, вие няма защо да се страхувате от него. Напротив, той би могъл да ви направи някое полезно предупреждение.

— Моят добър дух, който ме предупреждава винаги навреме, сте вие самият, Д’Елбьоф.

— Аз съм само един жив човек и не съм осведомен за всичко — и в думите му прозвуча добродушен намек: Мен вие само ме използувате — сякаш означаваха думите му, — но не ме посвещавате.

За един наблюдателен човек като него това нямаше голямо значение; Д’Елбьоф долавяше обрата, който бе настъпил у Навара, и се догаждаше какво ще последва. Но тъй като беше от вражеския лагер, той преценяваше и опасностите, които действуващият не успяваше да забележи. Всъщност Д’Елбьоф само му изтъкна своите опасения.

— Едно е сигурно, сир, вие не бива да карате духа да ви чака напразно. Но и той ще е дух като всички други: човек не бива да се приближава много до тях, защото дори и най-доброжелателните духове могат да изпаднат в изкушение. — В какво изкушение, той не обясни. — Затова вървете спокойно, сир. От всичко, което знаем за духовете, предполагам, че и този ще се държи на известно разстояние именно от страх пред изкушението. Аз самият обаче ще бъда наблизо, макар че нито вие, нито духът не бива да узнаете за това — освен ако се наложи да се намеси друг жив човек. — Д’Елбьоф изрече тези думи високо и се усмихна, сякаш в тях нямаше нищо преднамерено.

Анри остана в леглото си все още нерешителен. Въздъхна: „Аз сигурно съм страхливец. На бойното поле не съм забелязал това — или по-точно само преди започването на битката винаги изпитвам определена нужда; но какво представляват десет хиляди врагове в сравнение с един дух!“

Тази вечер на трапезата почти всички мълчаха. Беше толкова тихо, че кралят заповяда да повикат музикантите. Лицето му пак беше потъмняло, а Анри не вдигаше поглед от чинията си, която все си стоеше пълна. Само мадам Катерина продължаваше да говори с бавния си глух глас и ако някой не й отвръщаше от разсеяност, тя го мереше и претегляше с поглед, като същевременно продължаваше да дъвче спокойно. Към своето кралче тя се обърна със следните думи:

— Вие не се храните, зетко. Би трябвало да си хапнете, докато все още не е късно, и от дивеча, и от рибата, и от сладкишите. Не навсякъде и не всякога има подобни лакомства.

Той се престори, че не я чува, защото оркестърът свиреше; въпреки това тя му беше дала да разбере, че много добре знае, че той пак замисля бягство. Впрочем тя веднага поклати глава. Колко често бе искало вече нейното кралче да бяга, нека се опита най-после! Погледна въпросително и към сина си, краля, и той също не й хареса.

— Ти пак си замислил някоя глупост — рече му тя, наведена напред над масата. И след малко добави: — Сир, вие не удостоявате вече своята майка, кралицата, с доверието си.

След като станаха от масата, Анри имаше чувството, сякаш тази вечер никога няма да свърши. Човек не може да ухажва дамите или да се фехтова с думи с мъжете, когато знае, че се е уговорил да се срещне с някой дух.

Към единадесет часа, както обикновено, стражите завикаха по коридорите и през големите зали, че е време за затваряне на външната порта, и всички придворни, които живееха вън от двореца, си тръгнаха. Анри искаше да се смеси незабелязано с тях, но сам негово величество го повика да се върне. Кралят имаше съвсем жалък вид. Ако Анри не беше също така разстроен, веднага щеше да разбере, че съвестта на краля не е чиста. Кралят каза:

— Навън нощта е студена и бурна, драги братовчеде. Какво ли не може да се случи на човек в мрака! Остани по-добре тук край огъня!

— Чакат ме — отвърна Анри и се разсмя, сякаш го чакаше някоя дама, но и на него му беше страшно.

Щом излезе от защитата на стената на двореца, силният вятър го блъсна назад. С усилие стигна до терасата, потънала в пълен мрак. Той зачака, времето минаваше, а духът все още не намираше начин да му се яви. Едва когато бурята разкъса облаците, един лунен лъч просветна и веднага се изгуби, ала Анри забеляза под бледия му светлик господин адмирала. Черни доспехи, посивяла брада и добре познатата стойка на главата, която не само го извисяваше над останалите хора, но и беше осенена от волята божия. Анри почувствува, че това е само той, и подви колене. Момъкът стоеше в началото на терасата, а духът чак на другия й край, където се извисяваха колоните; лете те се обвиваха с лози и образуваха беседка. Анри започна да се моли.

Тогава луната отново се показа и този път светлината й се спря по-задълго върху отвъдземната фигура. Лицето й е бледо като някакво призрачно сияние, очните кухини зеят празни: нали не са на земен човек. Кракът също не може да пристъпи върху каменните плочи на този свят. Духът провлича безсилен нозе и се мъчи да направи крачка напред. Още по-трудно е сред грохота на бурята да се чуят думите му, тъй като гласът му не излиза от истинско гърло. Затова пък видимото му появяване действува още по-злокобно! Челюстите на молещия се Анри тракат. В този миг той долавя стон. Неясно, с разкъсвани от вятъра думи, господин адмиралът заявява, че настоява той да отмъсти за него на убийците му. Месецът отново изчезва. Това е добре, защото само в мрака Анри може да набере сили да изрече неистината. Ако духът го виждаше, той не би се осмелил да я каже дори мислено. Сега се съвзема и извиква под напора на вятъра към мрака:

— Дори и не мисля да отмъщавам за вас, господин адмирал. Защото сега вашите убийци са мои най-добри приятели, а аз съм весел младеж и добър танцьор и искам завинаги да остана в Лувърския дворец.

Той говори високо, така че всеки жив човек, скрит някъде наблизо, да може да го чуе. А на себе си, в душата си, младият Анри шепне, шепне настойчиво:

„Господин адмирал, аз съм същият, какъвто бях и преди!“

Естествено, един дух разбира за какво става дума, той много лесно отличава премълчаната истина от лъжата, която Анри казва за всеки случай, поради навика вечно да бъде предпазлив и защото притворството отдавна вече е станало обичайното му държане.

„Вас не мога да ви излъжа, господин адмирал!“

Неочаквано там отсреща нещо тежко пада върху каменната плоча, сякаш нечие тяло се сгромолясва и онова, което следва, според човешките понятия, е груб тропот, викове и тичане. Така не може да се проявява никой дух, и най-малко този. Анри се извръща да бяга. Но точно в този миг облаците се разкъсват и под слабата светлина на звездите той вижда един жив човек, който тича насреща му и когото той би разпознал сред всички други.

— Д’Елбьоф!

— Насмалко не го хванах! Лежах върху лозниците между коловете и тоя негодник не ме виждаше, но аз веднага го познах. Беше шутът: никой друг, освен кралския шут, вечно тъжната физиономия, този лош комедиант. Щом се уверих, че е той, скочих — исках да рипна върху раменете му, но за жалост, паднах до него. Докато се изправя, той вече беше изчезнал.

— Жив човек не може да стане невидим.

— Нито пък дух може да вика като глупак или да тича по стъпала, които водят кой знае къде. Той се измъкна през някакъв таен вход.

Сега терасата бе заляна от светлината на месеца и те можаха да проверят всяка плоча поотделно, но нито една не им се стори подозрителна. Анри се хвана за челото:

— Ето какво било! — каза той.

Беше си припомнил лицето на краля малко преди това, когато се сбогуваха, това лице, което издаваше чувство на виновност и зли помисли.

„И всичко щеше много добре да му се удаде, защото аз действително бях повярвал, че разговарям с господин адмирала. И ако вместо да излъжа, бях казал: «Само десет дни още и ще се махна оттук.» Или ако дори бях признал на господин адмирала: «Аз много често мисля за своето отмъщение, господин адмирал, и животът на вашите убийци неведнъж се бе намирал само в ръцете на бога!» Но аз премълчах всичко това и добре че стана така. Иначе още утре заран щяха да ме намерят прободен с кинжал върху тези каменни плочи.“

Той не каза нито дума от това на своя приятел, но наблюдателният Д’Елбьоф разбираше почти всичко без обяснение. Върнаха се в двореца, за да вдигнат шута от леглото. Както и предполагаха, той вече си бе легнал; бяха му оставили достатъчно време, докато проверяваха каменните плочи на терасата. Той се престори на дълбоко заспал, но по-скоро се задъхваше, отколкото да хърка и одеялото му беше студено. Те го измъкнаха безцеремонно от леглото, накараха го да седне на един стол и го завързаха за него. Странното беше, че той все още не бе отворил очи. Изпратиха Арманяк да повика Д’Обинйе и Дю Барта. Разпитът се проведе в тяхно присъствие.

Признава ли, че е идвал от терасата — попита Д’Елбьоф завързания за стола шут. Признава ли, че се е преструвал на дух — попита го Анри. За да се спаси, шутът се престори, че е изгубил говора си. Извърна очи, сякаш наистина ей сега щеше да умре; лицето му обаче беше ухилено. Несъзнателното потръпване на мускулите му от страх измести израза на постоянна печал, с които шутът играеше ролята си. В ленена риза вместо в строгата черна дреха, с мъртвешки бледо издължено лице, разбъркани коси и тази несъзнателна полуусмивка: за първи път през цялата си кариера шутът действително изглеждаше смешен. Петимата присъствуващи избухнаха в буен смях. Д’Елбьоф пръв напомни на останалите господа, че тук току-що бе направен злостен опит да се измами жив човек, независимо от обидата, която бе нанесена на духа, защото той сам щеше да съумее да си отмъсти. При тези думи зъбите на шута затракаха от ужас.

Признава ли той, че тази нощ се е представил за духа на господин адмирала Дьо Колини — настоя Анри още веднъж, като заплаши шута, че ще го обеси, и дори нареди на Арманяк да освети стената и да потърси някой забит пирон. Шутът обаче беше ловък комедиант. Разпитът съвсем не протичаше според желанието на господата.

Въпрос: Страхува ли се той?

Отговор: Страхува се, разбира се.

Въпрос: Съжалява ли?

Отговор: Съжалява, разбира се.

Въпрос: Готов ли е да изкупи вината си?

Отговор: Готов е.

Въпрос: Тогава признава ли, че е бил духът?

Отговор: Не отричал.

Той и без това достатъчно ужас бил преживял от себе си, или по-точно казано от истинския дух; защото духът всеки миг можел да му извие главата, разгневен от непристойното му подражание. Освен това шутът бил наясно, че ще има да плаща още заради своята дързост, и то въпреки искреното си разкаяние. Защото всеизвестно е, че духовете се отличават с безпощадна отмъстителност.

Въпрос: От нищо друго ли не се страхува?

Отговор: Че от какво да се страхува? От вашия пирон или от вашето въже? Те и без това нищо не можели да му направят. Убият ли го, кралят веднага щял да узнае, че действително е съществувал заговор, който той бил възложил на шута да разкрие.

Д’Елбьоф каза на ухото на Анри:

— Да го оставим на мира.

Анри обаче попита шута още дали е действувал от омраза. В Лувърския дворец Анри се бе научил да изучава внимателно омразата във всичките й прояви.

Отговор на шута:

— Да те мразя ли, Навара? Задето играеше тук вместо мен ролята на шут? Аз ти бях казал веднъж, че ти с успех можеш да играеш моята роля. Това е много по-малко провинение, отколкото онова, което сторих аз: да раздразня духа.

Въпрос: Спомнял ли си шутът обидата, която му била нанесена по време на едно празнично шествие сред музика и пълно осветление?

Отговор: Спомнял си.

Ставаше дума за ухапване по бузата — Анри бе ухапал шута, а той не се бе противопоставил. Нито единият, нито другият обаче не издадоха тази своя обща тайна.

Въпрос: Дали поради нанесената му тогава обида шутът все пак не е изпълнил с удоволствие онова, което му е било заповядано тази вечер?

Отговорът прозвуча глухо и с някакъв стържещ звук: никога досега той не бил вършил нищо с удоволствие, а само с подобаваща печал и очаквайки собствения си край. Защото неговият край бил близък и щял да бъде ужасен.

После те го развързаха и си излязоха.

Анри каза на двамата си добри стари приятели:

— Ето го духа, чиято покана вие дойдохте да ми предадете, и ето каква щеше да ми бъде наградата, ако се бях вслушал във вашите думи.

Двамата си отидоха посрамени.

Третата нощ след тази случка обаче от стаичката на шута се разнесе ужасен вик и когато отвориха вратата, намериха вътре шута проснат на пода с извита назад глава. Всички, които бяха имали нещо общо с появата на мнимия дух, разбраха връзката между едното и другото, а това бяха както самият крал, който може би знаеше твърде много за този смъртен случай, — така също и заговорниците и Д’Елбьоф. Само Анри разбра много по-късно, че лошите предчувствия на шута действително се бяха потвърдили.

Защото същата тази вечер Анри лежеше на легло; както напоследък често му се случваше, той отново бе вдигнал висока, но краткотрайна температура, причината за която никой лекар не можеше да открие, защото тя бе от морално естество. Край него бяха Арманяк и Агрипа д’Обинйе, когото първият камердинер бе повикал. Защото, наведен над възглавницата на своя господар, Арманяк бе доловил странни думи. Сега и двамата бяха доближили ухо до лицето му; и чуха песен — Анри пееше тихо, но ясно:

— Господи, спасителю наш, теб аз зова и денем, и нощем.

Трескавият Анри продължи да пее; те не можеха да разбират всичко, но знаеха, че това беше 88-и псалм. Текстът му гласеше:

„Ти отдалечи от мен моите приятели, направи ме отвратителен за тях; сега съм затворен и не мога да изляза.“

Тогава те го хванаха за ръка и го държаха така, докато той им пееше псалма за децата на Кора, за слабостта на нещастния. Техният любим повелител не биваше да си мисли, че бог е отблъснал душата му и крие лицето си от него. В този час на слабост той трябваше да знае, че приятелите му и най-близките му хора, както и роднините му не биха се отдалечили от него заради нещастието му.

Така в този час Анри се сдобри и разбра отново със старите си приятели. От този миг всъщност започна бягството му.

Бягството

Един ден той изчезна — отначало само привидно, за да разбере какво впечатление ще предизвика това. Но в двореца силно се разтревожиха. Кралицата-майка попита Д’Обинйе къде е господарят му. А в това време Анри просто си беше в стаята, но Д’Обинйе не й го каза. Един придворен, който имаше за задача да го пази, бе изпратен веднага да го търси. Разбира се, търсенето бе напразно, само че това беше предупреждение за Анри. През следващата седмица той се стараеше да се забавя по-дълго, когато ходеше на лов, и да се завръща чак когато в двореца вече се бяха разтревожили сериозно за отсъствието му. Два дни преди да избяга действително, той не се прибра цялата нощ; късно сутринта се появи в параклиса, с ботуши и с шпори, и заяви усмихнат, че отново връщал беглеца; а той само искаше да ги засрами заради ненужното им недоверие: той, когото техни величества направо трябваше да отпъждат, за да не им досажда, тъй като той не си отиваше и бе готов да умре в краката им! По-късно много се възхищаваха на тази хитрост — но Анри твърде дълго бе служил тук, докато успее да се научи на такива ходове.

Приятелите му смятаха, че той напусто се бави толкова. Сега вече те можеха да говорят открито пред него. Господарят им го разрешаваше, за да им достави удовлетворение и да се приучи на търпение. Те веднага се възползуваха от случая и изрекоха низ от чудни думи, защото и Агрипа, и Дю Барта еднакво вярваха в силата и въздействието на думите, които за смелите сърца се равняват на дела и веднъж записани, могат да донесат безсмъртна слава. Те направо заявиха на своя господар, че той накърнява собственото си величие и сам си е виновен заради понасяните толкова дълго обиди. И дори той да иска да забрави всичко, виновните все пак няма да забравят и никога няма да му повярват, че той е забравил Вартоломеевата нощ!

— Ние двамата, господарю, бяхме готови да тръгнем вече без вас, когато вие запяхте псалма. Ако ние си бяхме отишли, можете да бъдете уверен, господарю, че други услужливи ръце нямаше да посмеят да откажат да поемат отровата или ножа, а щяха да ги използуват срещу вас.

— Значи, вие бяхте готови да ме напуснете и да ме изоставите? — ги попита той привидно учуден, за да им даде желаната възможност да продължат с добродетелните си назидания. — Щяхте да постъпите като Морне. Защото вие, старите приятели, сте всички еднакви. Морне се скри на сигурно място в Англия тъкмо навреме, преди Вартоломеевата нощ.

— Не беше така, сир. Той нема̀ време да го стори; но вие не узнахте това, защото дълго време избягвахте да слушате старите си приятели и не желаехте да ни чуете, когато ние се осмелявахме да възроптаем срещу вас!

— Вие сте прави и аз ви моля за прошка — отвърна той трогнат и ги остави да му разкажат всички приключения на Дю Плеси-Морне, въпреки че те му бяха много по-добре известни, отколкото на тях.

„Но моите приятели искат да имат предимство пред мене, като знаят някои неща, които на мен не са ми известни: неща, отнасящи се първо до мен, а след това и до останалите ми приятели.“

Затова Анри започна да се чуди на глас как смелият и съобразителен Филип бе успял да се промъкне през Вартоломеевата нощ сред шайката убийци, които тъкмо претърсвали една книжарница за волнодумни списания и убили книжаря. От гордост Филип заминал без паспорт, но успял да стигне в Англия, страната на емигрантите, и изчакал там — нека не го питат как, — докато се установи мир и дадат амнистия. После той пътувал при различни германски князе, за да ги моли да нахлуят във Франция: истински живот на преследван дипломат, а може би и на безотечествен заговорник. Анри, който не научаваше нищо ново с това, все пак потъна в дълбок размисъл.

„Толкова много тревоги, Морне! Такава вярна служба, Морне! И толкова много доблест! А аз бях пленен и накрая едва сам не се предадох в плен.“

Така те най-после несъзнателно стигнаха до главното. Господата Дьо Сен-Мартен-д’Англюр и Д’Еспаленг също настоявали той да побърза с бягството! А приятелите му, които се позоваваха на тези изискани дворяни, съвсем не знаеха кои в същност бяха те: най-хитрите шпиони. Той премълча това пред тях и сега, защото в противен случай те може би щяха да предизвикат предателите на дуел и за известно време всичко пак щеше да се провали. Затова пък Анри се посъветва със своя най-близък довереник, господин Дьо Фервак: военен, минал вече юношеската възраст, прям и скромен. Той го посъветва най-искрено да сложи край на всичко и да избяга. Какво толкова представляват шпионите! Той сам щял да съумее да ги заблуди по пътя така, че да изгубят следите на беглеца. Увереността на този честен мъж се стори добро предзнаменование на Анри. На трети февруари той ще избяга.

Преди това обаче устрои едно прощаване и една последна комедия — и двете с членове на Лотарингския дом. Анри чакаше Д’Елбьоф да се появи някъде: тогава той излезе напред, само го погледна и Д’Елбьоф разбра. Той всякога бе съумявал да отгатне и разбере най-важното без думи и знаци. При опасност сам се бе явявал на място, бе изяснявал двусмислени въпроси, бе прониквал в душите на хората и бе извеждал на добър край всяко приключение. За всичко това той не искаше никакво доверие, никакво посвещаване в тайни, нито да го привличат в сложни съзаклятия. Считаше го за излишно. Д’Елбьоф просто беше налице и сякаш нищо не даваше и нищо не искаше за себе си. Той бе бранил владетеля на своите мечти от всички и от всичко, но при това не бе издал никого и най-малко хора от своя род. Един потомък на рода Гиз не може да препусне из страната заедно с Навара и не може да се бие за него, докато той не стане крал. Това беше ясно и за двамата — и за Д’Елбьоф, и за Анри. И тъй като сега Анри излезе насреща му неочаквано, в очите и на двамата бликнаха сълзи, устните им се разтрепериха и в този върховен миг те успяха да проронят само няколко откъслечни думи. И веднага след това се разделиха.

А комедията Анри разигра с херцог Гиз-Белязания. Той залъгва този Голиат и парижки герой през цялата сутрин, и за какво ли всъщност? Още в най-ранно утро Анри се хвърли върху леглото на херцога и започна да му се хвали, че най-после щял да стане върховен наместник в кралството, защото мадам Катерина му го обещала! Колко много се смяха всички в стаята на херцога, които присъствуваха на ставането му! И по-късно шегобиецът Анри не се отделяше от едрия херцог, докато Гиз най-после предложи:

— Да отидем на панаира. Там се подвизават всевъзможни смешници, да видим кой може да се мери с тебе!

И те наистина отидоха там, а единият от двамата отново бе с ботуши и с шпори и настояваше на всяка цена да вземе другия със себе си на лов, ласкаеше го, потупваше го приятелски и цели осем минути го държа в прегръдката си, и то пред очите на целия народ. Само че днес херцогът имаше работа със своята Лига, та не можеше да отиде на лов, и Анри се успокои. Най-после той яхна коня си и тръгна сам.

Да гониш елен е рядко удоволствие и той не можеше да не разгласи за това навред.

Само че гората Санлис е далеч и ще се наложи да пренощуваме преди лова, та сигурно ще се върнем чак утре късно. Нека никой не се безпокои за Наварския крал!

А господин Дьо Фервак заявява:

— Та аз го познавам, той се радва като малко дете, че ще преспи в някоя въглищарска колиба. Аз обаче ще остана тук, за да се грижа за птиците му.

Всъщност Фервак остана нарочно, за да следи какво ще се случи, когато се разкрие бягството. Той трябваше веднага да изпрати вестоносец, за да му съобщи по кой път ще тръгнат преследвачите. И той наистина изпълни поръчението и веднага изпрати първия конник, щом в Лувърския дворец настана смут. Френският крал правеше мрачни предположения, но майка му го успокояваше. Тя и нейното кралче нямаше никога да се зарежат един друг! Тя му прощаваше малките закъснения.

„Та той е бил толкова влюбен в Сов миналата вечер — пък и не само в Сов! Доста много неща го задържат при нас!“

На края на втория ден, който беше събота, и мадам Катерина загуби присъствие на духа. Прати да повикат дъщеря й и Марго трябваше да отговаря в присъствието на височайшия си брат къде е съпругът й. Тя отвърна, че не знае, но веднага усети, че я обзема страх. Положението отново заприлича на семейния съд, пред който многократно я бяха изправяли по времето на брат й Карл. Как е възможно тя да не знае нищо — сопнаха й се остро; нали мъжът й е прекарал нощта преди изчезването си при нея! Да, така е било, но тя не е забелязала нищо. Нима? Никакви тайни разговори или поръчения — и на нея не й е била доверена и най-малката тайна през нощта върху брачното възглаве? И тъй като Марго видя да проблясват в матовите очи на майка й познатите зловещи искрици, тя протегна напред красивите си ръце и извика отчаяна: Не! — и това действително не беше лъжа. Защото Марго не се нуждаеше от изрично откровение от страна на своя мил съпруг; тя от само себе си бе усетила: неговото време беше дошло.

Някога преди тя го бе издала необмислено на майка си — за да предотврати злото, както се надяваше. Сега вече никой нямаше да успее да възпре онова, което бе назряло: защо тогава да го стори Марго? Мадам Катерина не вдигна ръка срещу нея; а тя непременно щеше да го направи, ако трябваше да я накаже за нещо. Напротив, в случая те са изправени пред свършен факт и са длъжни да го приемат, защото досега тайно го бяха допускали и той най-после се бе осъществил. Затова, когато по-късно кралят отиде да си легне, той наистина бе поразен, но съвсем не изпадна в ярост, когато чу изповедта на Фервак. А Фервак му я изрече направо на ухото. Повече от час и половина той стоя така приведен. Кралят забрави, че трябва да действува, не издаде никаква заповед, само лежеше, слушаше и дори не забелязваше, че през всичкото време някой го чеше по краката.

Фервак беше убеден, че бе постъпил честно към Анри. Лично той не дължеше нищо на френския крал, защото кралят не го обичаше и не го бе издигнал на по-отговорен пост. Той само бе свързан с монарха по силата на строгите традиции на вярност и дисциплина и никога нямаше да отстъпи от тях. Беше чиста случайност това, че един ден той бе изненадал Анри и Д’Елбьоф заедно и неочаквано се бе оказал пред необходимостта или да арестува цялата тази група от съзаклятници, или да се присъедини към тях, както, изглежда, би сторил това дори един потомък на Лотарингския дом. Той разбра, че много неща говореха в тяхна полза и преди всичко благовъзпитаната им умереност, която никога нямаше да стане опасна за никого, в това число и за него. Тяхното дело заслужаваше да бъде подпомогнато чрез участието на един човек с твърда закалка, какъвто беше именно Фервак; и затова от този миг насетне той стана довереник, посредник и посветен като никой друг, съзнаващ много добре доблестната си мъжественост — поради което той сам понякога си мислеше: нищо не би излязло от тях, аз можех на бърза ръка да ги ликвидирам със своите хора или да ги избия в някоя гора, или да ги издавя в някое блато. Военен, минал вече юношеската възраст, прям и скромен, Фервак не можеше да си представи другояче края на „политическите“ и „умерените“. И ето, вместо това те наистина бяха избягали.

Тогава Фервак разбра, че без него те ще се развилнеят и само ще напакостят на страната. Главното доказателство бе неблагодарността на Навара към него самия, когото той просто изостави. Фервак се бори честно със съвестта си, докато строгите му традиции на вярност и дисциплина надделяха и той реши да направи пълни признания. И щом взе това решение, Фервак наложи да го допуснат при краля, когато той си лягаше, а това не му бе трудно поради гигантския му ръст — и той помоли краля да му пошепне на ухо едно важно съобщение.

— Сир, служейки на ваше величество, аз се замесих в едно начинание, което противоречи на цялото ми вярно на престола минало; но сега това ми дава пълната възможност да ви издам престъпниците. Не искам никаква награда за себе си. Впрочем, моят син има едно обременено с дългове имение, което би могло да се уедри, като се прикупи още земя.

Такъв беше Фервак. По-късно, като маршал и губернатор, той щеше да работи и за рода Гиз, разбира се, докато те можеха да му плащат — и накрая сам щеше да продаде, управляваната от него провинция на крал Анри Четвърти. На смъртния си одър той написа едно тържествено завещание, което трябваше да бъде прочетено от всички, и напусна този свят със съзнанието, че е вършил по време на целия си суров и честен жизнен път само онова, което е било необходимо в момента за благото на цялата държава.

Някой правилно долови онова, което Фервак шушнеше на ухото на краля. Този някой беше Агрипа д’Обинйе — той също бе останал в двореца, за да заблуди всички: Навара никога не би избягал без своя хугенот! Когато затваряха външната порта, той спипа предателя навън, смъкна маската от лицето му и го остави сам с позора му. Така поне си мислеше Агрипа, тъй като Фервак не можа да намери какво да му отговори и мълчеше тъпо и упорито. Най-после този честен и скромен войник все пак изръмжа нещо, но отдалечилият се Агрипа не можа да го чуе.

— Драскач! — изръмжа Фервак.

Това бяха наистина напразно изгубени минути. А всяка е ценна, защото колкото и слисан да бе останал кралят от съобщението, преследвачите сигурно все пак вече оседлаваха конете си. Агрипа бърза при Роклор, един придворен-католик, в когото той има доверие, и с право. Двамата яхват конете и ги пришпорват в звездната нощ. Пред Санлис намират своя господар; от изгрев-слънце той е преследвал елена, а сега е вече нощ.

— Какво се е случило, господа?

— Сир, кралят знае всичко. Този Фервак! Към Париж ви води пътят на смъртта и на позора! Всички останали пътища водят към живота, към славата!

— Излишно е да ми разправяте това — отвърна Анри на сладкодумния поет.

А всъщност е прекрасно, дето той изрично чува тези думи, и това е добре дошъл обрат за него, тъй като предателството прави завръщането му в двореца невъзможно. Защото може ли да знае човек какво щеше да се случи, ако не беше така? Двадесет часа бърза езда могат да накарат човек да забрави много неща. А пътят към Париж му е добре познат, той е навикнал на тамошните си вериги. Отде да знае дали новите няма да се окажат много по-тежки? Старите му другари по оръжие, към които той ще тръгне сега, очакват от Анри същото сляпо ожесточение, което те сами са поддържали в душите си през всичкото това време. Той обаче се е научил на много неща в Лувърския дворец. Дали да не остави по-добре съдбата да реши въпроса, може тя да пресече пътя му за връщане? И ето той е пресечен! Продължаваме.

Малката дружина, десетина дворяни заедно с Роклор, Д’Обинйе и Арманяк, тъкмо излиза от една кръчма. Светят им, те излизат един подир друг отвътре, а Анри казва на всекиго доверително:

— Сред вас има двама предатели. Внимавай кому ще сложа ръката си върху рамото!

Той я сложи най-напред върху рамото на господин Д’Еспаленг и му каза:

— Забравих да се сбогувам с Наварската кралица. Яхнете коня си обратно и й съобщете, че никой няма да съжалява, ако има честно отношение към мене.

После стори същото и с втория шпионин, когото проводи при френския крал.

— Аз ще мога да му служа много по-добре, когато съм свободен! — трябваше да му съобщи вторият.

И двамата, които разбраха, че са открили измяната им, скочиха на конете си. Останалите благородници не можеха да си намерят място от безпокойство.

— Помислете, сир! Тези опасни мъже ще насъскат селяните срещу нас. Ние не можем да бъдем сигурни, докато те яздят свободни! Те трябва да умрат!

Анри държеше коня си за юздата и им отговори бодро, сякаш все още бяха на лов или играеха на топка.

— Убийства повече няма да има — каза той и изрече любимата си ругатня — преобразените до комичност свети думи — и извика: — Видях достатъчно мъртъвци в Лувърския дворец.

С тези думи той застана начело на другарите си, а далеко зад тях очертанията на фигурите на шпионите се разляха в лунния светлик, но се чуваше тропотът на копитата на конете им, които препускаха с все сила.

Прецениха положението и решиха без много думи накъде е по-сигурно да тръгнат: не вече на изток, към границата, която трудно можеха да достигнат, а на запад, към верните укрепени градове на хугенотите. Всички пътища натам бяха свободни, те избраха един и пришпориха конете покрай гората и понеже им беше весело на душите, смехът им политна към синкавата светлина на звездите или пък те надаваха насъскващи викове, сякаш кучетата им още гонеха елена. Когато преминаваха някоя осветена от луната нива, те питаха селяните, които конският тропот бе вдигнал от сън, не са ли видели елена да излиза от гората — и никой от местните хора не можеше да си помисли, че такива весели ловджии могат да бягат на живот и смърт. Те самите също едва се сещаха за заплашващата ги от шпионите опасност. Само току някой се сещаше, че за тяхното начинание не бе пролята още нито капка кръв; защото обикновено се проливаше твърде много кръв дори за много по-дребни неща. Един от тях — разбира се, пак Агрипа — видя в това нещо велико.

— Сир! Вече няма да има убийства. Започва нова ера.

Той нямаше никакво намерение да ласкае. Просто Агрипа обичаше да преувеличава впечатленията си, и възвисяващи и другите, които повалят човека в праха като праведния Йов.

През цялата тази леденостудена нощ те яздиха все по посока към Понтоаз. Рано призори на пети февруари обаче, беше неделя, те пуснаха конете да навлязат в една река — напред сам водачът им заедно със своя главен коневод Д’Обинйе. Дружината остана назад, за да бъде той първият и за да се подчертае тържествеността на събитието. Същото бе желанието и на Агрипа. Преметнали поводите на конете през ръка, двамата крачеха напред и назад по брега на Сена, за да се постоплят: тогава Агрипа помоли своя господар да благодарят на бога двамата, произнасяйки псалм 21-ви.

— Господи! Кралят се радва на твоята божествена закрила — така говореха те задружно в утринната мъгла.

После към тях се присъединиха не само неколцината им другари: неочаквано една група от нови двадесет дворяни ги настигна в буен галоп. Впрочем всички в Париж бяха тайно уведомени и ето че с пристигането на новото попълнение бегълците се превърнаха в цял конен отред: той няма да има нужда да надхитря вече преследвачите си, а ще чука повелително на градските порти от името на своя господар. Сред тези първи двадесет присъединили се към тях дворяни имаше и един шестнадесетгодишен момък, който слезе веднага от коня си и падна на колене. Анри го изправя и го целува — като награда за открития разумен поглед и за искреността на това младежко лице — лице на северняк, от границата на Нормандия. Анри знае: с мен той е на правилен път.

— Целуни ме и ти, Рони!

И Рони, по-късно херцог Дьо Сюли, за първи път се осмелява да докосне едва-едва с устни бузата на своя вожд.

Тук, на брега на Сена, са се събрали тези хора, чиито съдби назряват, в една гориста местност, под призрачната светлина на утрото, избиваща между облаците, които са така променливи — както са променливи и човешките съдби. Всички присъствуващи все още са равни помежду си; дори кралят им все още не притежава нищо друго, освен онова, което притежават и те — младостта и отново придобитата свобода. От време на време сенките на небето се подреждат така, че падат ту върху първите, ту върху последните от групата. А по средата, огрян от широките потоци светлина, Анри кима последователно на своите хора да се приближат към него. Той остава за малко с всеки поотделно, прегръща го или разтърсва раменете му, или му стиска ръката. Това са неговите първи другари. Ако беше ясновидец, той щеше да различи във всяко отделно лице бъдещото му място в живота, щеше да види предварително неговия сетен взор и щеше да бъде колкото покъртен, толкова и ужасѐн. Някои от тях ще го напуснат много скоро, мнозина обаче ще бъдат спътници в живота му до сетния му час. Тогова той ще трябва да задържи при себе си с пари, онзи ще му служи вечно от любов към него, когато почти на всички това вече ще е омръзнало. Ала вражда, дружба, вярност и измяна: всичко допринася за общото дело на тези хора, които ще прекарат живота си заедно.

Добре дошъл, господин Дьо Роклор, бъдещ маршал на Франция! Ами ти, приятелю Дю Барта, нима ще умреш толкова рано и ще ме оставиш след една от моите победоносни битки? Рони, ако ние е теб двамата бяхме само войници, тази страна щеше да си остане вечно малка. Ала Сюли има дар да разбира от цифри, а аз съм великодушен към хората: благодарение на тези наши две качества това кралство ще стане първото измежду всички. Прощавай, мой Агрипа, аз ще си отида от този свят по-рано от теб, а ти ще идеш в изгнание — вече стар човек, за да се бориш за религията, която отново ще бъде преследвана, щом аз склопя очи… Светлината се изливаше на потоци върху стоящия в средата и въпреки това всичко оставаше невидимо.

Бяха все млади гладки лица, озарени от същата радост, че са заедно и че могат да препускат по един общ път. Дружината начаса го и стори. В следващото населено място те се нахраниха сито и пресито и утолиха жаждата си с вино, но от това станаха само по-весели и по-предприемчиви и решиха да си направят шега, като отвлякоха един дворянин. Дребният земевладелец се бе изплашил за селото си, виждайки приближаващия се отред, и изтича насреща им, за да ги помоли да заобиколят селото. Той сметна Роклор за командир, защото по него блестеше най-много метал.

— Много добре, господине, нищо няма да се случи на вашето село, но елате с нас да ни покажете пътя към Шатоньоф!

Дойдеше ли той с тях, нямаше да може да се разбъбри, че ги е видял. По пътя дребният дворянин говореше непрекъснато за кралския двор, за да се представи за светски човек; той знаеше всички любовници на тамошните дами, особено на Наварската кралица, и се зае да ги изброява един по един на съпруга й. Когато през нощта стигнаха до градската порта на Шатоньоф, Фронтнак извика нагоре към градската стена на офицера, който командуваше стражата вътре:

— Отворете градската порта на своя господар!

Градът се числеше към подвасална на Наварския крал област. Като чу заповедта, провинциалният дворянин замръзна от ужас; Д’Обинйе едва успя да го накара за по-голяма сигурност да тръгне по една малка пътека, която нямаше да го отведе наникъде.

— И поне три дни не се прибирайте у дома си!

Преспаха само и отново продължиха пътя си, без да спират, чак до Алансон — който е разположен по-близо до океана, отколкото до Париж. Успяха да стигнат дотам само благодарение на яките си мускули. Конете се държаха, докато усещаха върху телата си силата на човешките бедра — също като тях и Ахил, и Карл Велики бяха прекосявали някога своите царства заедно с прочутите си съратници.

Принц от кралска кръв

И ето в Алансон цели три дни не спираше непрекъснатият поток от дворяни, прииждащи да се присъединят към Анри, и накрая отредът му нарасна на двеста и петдесет души. Пътьом бегълците се превърнаха в завоеватели, пред които градовете разтваряха портите си и ги очакваха още преди да са пристигнали. Мълвата се разпространява мълниеносно и няма значение това, че ще запушат устата на този или онзи феодал: чак в Париж вече се знае всичко. Не всички, които се присъединяват към отреда му, са лесно подкупни хора, готови веднага да подкрепят всеки успех: прииждат и ентусиасти и ревностни защитници на вярата, а мнозина идват и подтикнати само от яростта си. Мълвата ги събира от много провинции, защото Алансон се намира между Нормандия и Мен. Идват дори и от по-далеч: някои от новоприсъединилите се са от кралския двор. Откъдето и да идват, по каквито и да било подбуди, Анри приема в своите редове всички.

Тогава първите му сподвижници, които искаха завинаги да си останат първи, особено старите му приятели, възроптаха.

— Сир! Не може да продължава така! Сред новодошлите има убийци от Вартоломеевата нощ. Нима не виждате върху челата им предателството, сир? Сега остава само още и Юда да дойде!

И ето го и него. Я виж ти, Фервак!

Сега имението на сина му вече бе освободено от дългове и увеличено чрез новоприкупена земя, и Фервак си бе казал:

„Време е да изпълня клетвата за вярност, която дадох на Навара. Аз и френският крал нямаме повече сметки помежду си, докато Навара ми дължи много пари, а всички смятат, че той е бъдещото изгряващо величие.“

Речено-сторено, и Фервак с целия си огромен ръст пада пред Анри върху вдървените си колене, та дъските в залата изскърцват.

Анри не се лишава от удоволствието да намигне на приятелите си.

— Този човек е злато, затова си има своята цена.

Така им каза той, ала доблестният войн се направи, че не чува, и предостави на своя по-млад повелител да реши въпроса. Анри взе веднага решение и целуна Фервак по сивата остра брадичка.

Оттук вече отредът напредваше по-бавно. Той се увеличаваше непрекъснато, по време на път и когато се спираха някъде да отпочинат. Стануваха на четири пъти; в петия град Наварският крал и неговият двор се спряха по-задълго, защото знаеха, че отсега нататък вече са на сигурно място. Град Сомюр е разположен в областта Анжу. Още един ден езда и те щяха да стигнат в Сентонж, където крепостта Ла Рошел се бе задържала през всичкото това време недостъпна и непревзимаема между сушата и океана. Анри все още не отиваше там, защото се страхуваше от присъдата на тези храбри и неотстъпчиви протестанти. Сам той след необяснимо дългото си колебание най-после бе пристигнал, но почти половината от отреда му се състоеше от католици! И още по-лошо, сам той все още беше католик и остана такъв и в Сомюр през целите три месеца, макар че пасторите все го очакваха да дойде на проповед. А той не отиде нито на проповед, нито на литургия. По негов пример и дворяните сториха същото, така че за Великден само двама от тях приеха светото причастие. Кралският двор в Сомюр беше „без религия“, едно необичайно и всяващо страх явление.

„Какво от това, че те все пак идват при мене! — мислеше си Анри. — Присъединяват се към мен на все по-големи групи, изпълват града и се разполагат на лагер дори извън вратите му. На тях им е все едно дали аз съм хугенот или католик. Аз съм принц от кралска кръв и трябва да въдворя мир и единство в цялото кралство. Малко искам да знам в какво вярват те: важното е да признаят мен. Наистина, не е така просто. Аз идвам последен, след монсеньор и моя братовчед Конде, които всеки за своя сметка бунтуваха страната и сееха смут. Толкова по-зле, аз не бива да бъда придирчив, не мога да отблъсна никого току-така, дори той тъкмо да се е отскубнал от бесилото!“

Така разсъждаваше той и събираше привърженици, само и само да не бъде изолиран и да не стои настрана, когато френският двор подхване преговори с бунтовниците.

„Аз не съм бунтовник! Другите могат да бъдат каквито щат, аз не съм бунтовник!“ — така говореше той на всички и в известен смисъл сам беше убеден в това. Тогава той се смяташе по-скоро за опора на кралството, което може би нямаше друга.

Монсеньор, братът на краля, си бе избрал няколко провинции за лично владение. Конде пък искаше дори да ги подарява — например на един германски княз едноверец. Анри го уведоми чрез пратеник, че като принц от кралска кръв той държал единствено на величието на френската корона и не искал нищо друго за себе си, но не одобрявал и изискванията на монсеньор. Ала вместо да се дадат трите епископства на Йохан Казимир Баварски и да се разкъсва кралството, той по-скоро предпочитал — какво ли всъщност? Възложи на господин Дьо Сегюр да го изрече, защото иначе имаше опасност той сам да преглътне думата, а тя хвърли Конде в един от неговите обичайни пристъпи на ярост — същия пристъп, какъвто той бе имал по време на Вартоломеевата нощ, когато се закле, че по-скоро ще умре, отколкото да смени вярата си; и стана католик седемнадесет дни преди Анри.

— Моят господар — каза пратеникът — по-скоро е готов да се откаже от преследването и наказанието на виновниците на Вартоломеевата нощ, отколкото да позволи да се разкъса кралството.

Конде се разкрещя, така го поразиха тези думи.

И в Ла Рошел сигурно ще кипнат и ще се озлобят и затова за Анри беше по-добре да остане по-далеч от тях, поне на един ден път. Първият отговор на такова дръзко заявление, разбира се, ще бъде:

„Да забравите! Такава неблагодарност! Та за кого паднаха многобройните ни жертви от Вартоломеевата нощ? Вие, сир, отидохте на сватбата си, а нашите хора ги отведоха на клане! И сега нашите мъртъвци трябва да останат неотмъстени, за да може господарят да бъде в по-изгодно положение, когато се пазари за земи с убийците ни! Приемете отново истинната вяра! Иначе и ние ще забравим коя беше вашата майка!“

Това е гласът на смелите и непреклонни протестанти и той стига доста надалеч, Анри също го чува — сред своя набързо устроен двор, който е „без религия“. Той трябваше да бъде водач на протестантите: а сега вместо него друг, неговият братовчед Конде, е техният водач, защото бе пристигнал по-рано тук. Той е усърден, нетърпелив и не вижда по-далеч от войната между двете партии.

„И вие се доверявате на този глупак, добри ми поддръжници на правата вяра! Та той все още си мисли, че живее по времето на господин адмирала. Нима не разбирате, че е все едно дали кралството ще бъде разкъсано заради религията или заради нечия собствена облага, както иска това вятърничавият Франсоа. Братовчедът Конде и Двуносия си приличат по това, че нищо няма да постигнат и че идват съвсем не навреме. Те трябваше да си стоят там, където си бяха. Но най-много бърза онзи, комуто съдбата нищо не е предопределила.“

Така разглеждаше Анри нещата сам за себе си и в същото време продължаваше дейно да приема нови привърженици, за да може чрез тяхната многочисленост да стресне френския двор, докато оттам дойдеха предложения за преговори. И тъй като не можеше да се разбере с братовчед си, своя предишен приятел, той установи връзка с крепостта Ла Рошел. Нека там вътре разберат кой е той: техен приятел, както отколе, но принц от кралска кръв. Те настояваха той да отиде на проповед, защото в противен случай не можел да разчита на защитниците на истинната вяра. Братовчедът Конде бе очернил Анри пред тях като изгубена овца. Ако протестантите го отблъснеха, той нямаше да представлява повече никаква опасност за братовчед си; затова и братовчедът стана зъл, защото вече беше оглупял.

И от друга страна положението не беше по-добро; френският двор сключи с монсеньор мир, благодарение на който монсеньор буквално се награби с провинции, доходи и пенсии. На Наварския крал не бе дадено нищо, освен правото да бъде от името на негово величество губернатор на Гийена, с което само бе потвърдена предишната му титла. И той трябваше да бъде доволен от това, защото какво друго би могъл да очаква? Никаква партия, никаква земя и главно — никакви пари. Впрочем по този начин той се съгласи с подялбата на кралството — макар и само временно, както сам се уверяваше. Но това няма никакво значение, когато си принуден да се оттеглиш като „кралче“ на юг и да останеш там изолиран от големите държавни дела. И кой знае докога щеше да трае това. Кой ли би си помислил, че ще трябва да минат още десет години: та това беше цяла вечност за един двадесет и три годишен човек!

„Трябва да се въоръжим с търпение, на което сме се научили в Лувърския дворец. Отсрочки, отстъпки, отричане пред външния свят, а вътрешно само упоритата надежда: ние вече минахме през тази школа и никой не може да ни надмине в това отношение. Драги господа от крепостта Ла Рошел, вие на всяка цена имате нужда от партиен вожд и той трябва да посещава вашите проповеди? Е добре, отивам, ето аз отивам. Онзи, който е приел подялбата на кралството, може също така да отдели една от друга и двете религии: макар че и едното, и другото са му еднакво неприятни, но вашата упоритост го принуждава. Вземете пример от моите дворяни-католици, те са по-умерените. Впрочем те не могат вече да се отделят от мен, защото отношенията им с техния двор съвсем са влошени. Аз ще ги задържа при себе си дори и да не ходя вече на литургия. На проповед обаче ще отида, за да мога да привлека и вас, които повече упорствувате. По-късно няма да печелите от това пред мен, защото аз не обичам твърдоглавите, макар че обикновено най-добродетелните са сред тях, а кого ли друг бих могъл да обичам повече? Но случва се така, че някой се представя за добродетелен, а всъщност е само глупав и зъл — поради което именно сега между мен и братовчед ми Конде ще изникне голяма вражда. Той вече подрежда фигурите си, но аз с един ход ще му дам мат, защото отивам на проповед.“

„Ако знаехте, добри хора — мислеше си Анри, докато дълго и обстойно обмисляше преминаването си към протестантската църква, — ако знаехте, че всъщност всичко зависи само от един факт, от малко добра воля и малко късмет!“

И той никому не каза, че всъщност имаше предвид това, че е принц от кралска кръв; защото и гордостта може да се превърне в потайна хитрост.

Той накара да доведат сестра му Катрин в Ниор. Ниор е град на границата на провинциите Поату и Сентонж, съвсем близо до светата Мека на хугенотите; той ще влезе там едва след като бъде приет отново в лоното на протестантската църква, за да няма нужда да се срамува от завръщането си. На тринадесети юни в Ниор той тържествено се отрече от католическата вяра. Като живо доказателство за това до него стоеше Бурбонската принцеса, неговата сестра, вярна протестантка и в най-тежките времена. На двадесет и осми същия месец той влезе в Ла Рошел. Сега вече нямаше нужда да скланя чело и камбаните забиха тържествено и за него, както на времето за милата му майка, кралица Жана, чиято крепост и прибежище бе винаги Ла Рошел. Сам той бе обсаждал града с войска от католици: някои си припомниха това и мълчаха, когато той минаваше покрай тях, или се побутваха помежду си със стиснати юмруци. Анри всичко забелязваше. Но сега трябваше да си налага търпение. Затова никой не мисли, че ще трябва да минат цели десет години — истинска вечност.

Заедно с него в града влязоха и много дворяни-католици и той нарочно се яви с тях зад градските стени.

„Аз имам и други хора освен вас в страната. Те не принадлежат към никаква религия, а само на мен и на кралството, които веднъж все ще трябва да станат едно цяло.“

Той никому не каза това или проведе само един-единствен разговор по този повод с един придворен от Перигор, впрочем същия, с когото се бе разхождал преди много време тук на морския бряг и двамата заедно бяха отишли да изпият чаша вино хей там в една разрушена къща. Тъй като господин Мишел дьо Монтен пристигна заедно с група дворяни, в присъствието на всички Анри се престори, че не го познава отблизо: не го заговори, а само някак необикновено се усмихна, когато мина край него и господин Мишел му отвърна със същата многозначителна и скрита усмивка. Щом му се удаде възможност, Анри отпрати всички; в отговор на едно кимване с глава при него остана само един-единствен.

Останал сам с него в прохладната зала, Анри го прегърна и го отведе под ръка към масата, върху която сам постави кана с вино и две чаши. Бедният дворянин храбро се чукна с него, макар че не можеше да очаква нищо добро от виното. Откакто се бяха видели за първи път, той страдаше от камъни в бъбреците. Тогава бе огорчен от предчувствието за наближаващата старост като от някаква действителност; а ето че сега вече я бе опознал. Бе започнал да ходи на бани и щеше да продължи да ги прави до края на живота си. Любимата му тема за разговор сега бяха предимно всевъзможните минерални извори във всички краища на света, както и начините на лечение у различните народи, защото италианците например предпочитаха да пият водата, докато германците я използуваха за лечебни бани. Той бе направил две важни открития, които са били известни на древността и забравени оттогава. Първо, човек, който не се къпе, живее вечно под една обвивка от мръсотия и със запушени пори. Второ, занемаряването на собствената природа се използува от една класа за нейна изгода. Страдащият от камъни в бъбреците можеше да разговаря часове наред за лекарското съсловие, като се позоваваше на примера на кайзер Адриан, на философа Диоген и на много други. Сега той се отказа от всичко това, дори му се удаде, докато траеше разговорът им, наистина да забрави най-близките си грижи.

Анри го попита с каква цел е дошъл и на дворянина и през ум не му мина да започне да го занимава със своите минерални бани. Каза, че дошъл да посети този необикновен нов кралски двор „без религия“. Анри му отвърна, че в случая по-скоро можело да се говори за двор с две религии, на което господин Мишел дьо Монтен му възрази със спокойна усмивка: това било едно и също. От две религии само една можела да бъде вярната и само нея трябва да изповядваме. А който допуска и друга, той не може да направи разлика и всъщност би могъл да мине и без двете.

— Знам ли аз! — вметна Анри.

Той бе запомнил този израз още от времето на първия им разговор и сега думите дойдоха на място. Събеседникът му не отрече това; той само поклати глава и каза, че такова нещо можело да се каже само пред бога.

„Всъщност ние нямаме достъп до знанието божие. Тъкмо затова сме предопределени да усвояваме земното знание и в повечето случаи успяваме с помощта на умереността и съмнението.“

— Аз обичам умерените средни натури. Липсата на мярка дори в доброто ми е почти противна и в повечето случаи ми сковава езика и аз не знам как да я назова.

Той искаше да спомене и Платон, но Анри живо го увери в радостта си, че той все пак има възможност да беседва с него свободно. Предложи да вдигнат чаши за добро съседство тук, в родния юг. Благородникът пи, без да мисли за камъните си. От виното сърцето му се разтвори и със зачервени бузи той заговори с най-непосредствена откровеност. Назова на седящия пред него млад човек всичко, което го ръководеше — враждите, неуспехите, отчаяното му люшкане между двете вероизповедания, страха, че нищо няма да постигне, че ще остане сам и дори ще се откъсне от родината. Само на избраниците си съдбата изпраща подобни изпитания и, както се оказа, Монтен беше дошъл тук само за да каже това.

Той искаше да се увери дали един умерен, склонен към съмнение дух ще съумее да противостои на крайностите на неблагоразумието, застрашаващи го отвред. Човешката природа се пилее непрекъснато между тези крайности, както ни учи историята и го доказват древните автори. Заслепени, които само буйствуват и нищо не разбират: такъв се оказва човешкият род. Рядко срещаните смъртни, дарени от всевишния със здрава душа, трябва да я крият преди всичко от склонните към насилие болни: иначе не биха стигнали далеко. Повечето време от историята на човечеството е преминало сред избухванията на неговите душевни епидемии и занапред ще продължава така. И това дори е щастие; защото душевните болести, които поне намират отдушник, все пак са по-леките — omnia vitia in aperto leviora sunt[1].

После и той дигна наздравица. Беше ходил в Париж и бе присъствувал там на събрание на Лигата. И сега помоли Анри да изпразни чашата си в чест на успешното избухване на едно тежко душевно заболяване. После заговори така строго и твърдо, сякаш той сам беше борецът срещу Лигата и нейното испанско злато, сам набираше търпеливо привърженици, сам щеше да наследи кралството — и каза:

— Лигата я очаква тепърва разцвет и упадък, а после ще дойде вашият час, сир. Нека не питаме колко ще трае той и дали след това няма отново да се възцари обикновеното безумие. Няма да мислим сега за това. Едно е сигурно — аз ще видя моя крал коронован.

Сега той наистина бе обзет от постоянните си телесни болки. Пък и разбра по вида и държането на събеседника си, че бе говорил достатъчно, и стана.

А Анри бе дълбоко разчувствуван от собственото си съзнание: о него се блъскаха като в кънтяща мед думите, произнесени от Монтен. Той възкликна:

— Това вие го казвате, приятелю! Аз съм принц от кралска кръв — и той тръгна с дълги крачки през залата и извика: — И защото съм принц от кралска кръв, ще изпреваря всички. Имам за това правото и призванието.

Монтен го следеше с поглед. Той по-скоро си бе позволил да направи едно съждение относно здравия и болния дух на отделния човек и на цели епохи. Но кимна с глава и каза:

— Това мислех и аз.

Защото му се струваше и с всеки миг му ставаше все по-ясно, че те двамата бяха говорили като в хор: различни ноти — слели се в хармония, Монтен се поклони, за да се оттегли, и заключи:

— Едно име обединява и обяснява онова, което никога не би могло да се обясни другояче. Един флорентински творец, чиито големи произведения аз похвалих, в желанието си да се оправдае пред мен, задето ги бе създал, ми каза: той могъл да направи всичко това само защото имал щастието да бъде потомък на графовете Каноса. Името му е Микеланджело.

Анри избърза към отиващия си философ, прегърна го още веднъж и му рече на ухото:

— Аз нямам още свои произведения. Но ще ги създам.

[1] Всички пороци на открито са по-леки (лат.). — Б.пр. ↑

Обобщение

Най-голямата опасност за мислителя е че знае прекалено много, а за пленника — че се колебае твърде дълго. Ето например този дворцов пленник, който разполага с много свободно време и с жени, се бави поради забавленията, както и поради безплодните развлечения за ума си. А в същото това време той вижда как алчни фанатици изсмукват жизнените сокове на кралството, което той по-късно ще трябва отново да изправи на нозе. За щастие, все пак му остават някои приятели, които го смъмрят, има сестра, която навреме му зашлевява плесница, и дори му се явява един дух, за да му припомни дълга му. Всъщност за него не е необходимо чак толкова много и когато идва неговият час, той се надига от само себе си. Неговото добро морално здраве му дава предимство над всичките му неумерени съвременници. Както на един дворянин от приятелите му, и на него липсата на мярка, дори когато е за добро, ако не му е противна, то поне му сковава езика и той не знае как да я назове. Затова пък той много добре знае подходящата дума, с която заявява както качествата, така и правата си. Наблягайки върху титлата си „принц от кралска кръв“, в действителност той подчертава достойнствата на своята нравствена личност.

VII
Бремето на живота

„Моята малка победа“

Нерак е град сред полето, птици летят над него, овце притичват пред портите му трополейки, а наоколо са се ширнали безбрежни, равни, необикновено плодородни поля: и така е от хиляда години насам. Хората тук обработват дърво и кожа, дялат камък и колят добитък, стоят край зелените води на Баиза и ловят риба. Но щом по пътя се появят въоръжени конници и вдигнат пушилка, хората скриват подвижното си имущество и се приближават към конниците с празни ръце, надявайки се, че те ще ги пощадят. Нямат доверие нито на стените, нито на рововете, нито пък на господата — било католици или хугеноти, — които в момента заповядват. Следващите тръгнали вече подир тях ще ги избият или ще ги прогонят. Единственото спасение за гражданина е да се предаде на всеки, който го иска, и те така и правят. В Нерак едни ходят на литургия, а другите посещават проповедите и според вероизповеданието на новия завоевател те изповядват едната или другата вяра.

След като благополучно си възвърна свободата, младият Наварски крал предпочете да заобиколи столицата По: там покойната му майка, кралица Жана, защищавайки усърдно протестантството, бе разпалила нетърпимост. Той обяви провинциалния град Нерак за своя резиденция и за седалище на двора му. Защото градът бе разположен в графство Албре, отколешно владение на прадедите му по майчина линия, и се намираше почти в сърцето на страната, която той щеше да управлява занапред. А тя се състоеше от собственото му кралство и от провинцията Гийена с главен град Бордо. Неговото кралство — това бяха все още областите Албре, Арманяк, Беарн, Бигора и Навара. Докато той бе живял в Лувър, неговите дворяни и хугеноти бяха успели да отблъснат както стария Монлюк, който бе нахлул в техните земи по заповед на френския крал, така и испанските пълчища, които слизаха тук от планината. Земята на новия губернатор, който се титулуваше и крал, се простираше покрай Пиренеите и океанския бряг чак дотам, където Жиронда се влива в океана. Това е югозападният край на страната.

Въздухът на свободата опиянява като виното, изпито на вятър и слънце. Хлябът на свободата е сладък дори и когато е корав. Каква радост беше да препуска из страната след дългото пленничество! Да се връща само рядко у дома и навред да се чувствува у дома си! Да не го дебнат повече пазачи и шпиони, и навред да има само приятели. Така се диша приятно и леко, сега на пленника всяка пастирка му се струва по-красива дори и от принцесата. Впрочем, вие изглеждате доста зле, драги ми земляци. Доста сте изпаднали, докато ние отсъствувахме оттук. Виновни за това са Монлюк, испанците и вашите две религии. Та кой ли би могъл да издържи на верския фанатизъм и вечно да се страхува за живота си! И ние можем да кажем какво означава това. Вие сте напускали изпотъпканите си ниви и опожарените домове, а тук в цялата провинция те са не по-малко от четири хиляди. И накрая сами сте се превърнали в разбойници — много добре ви разбирам. Сега обаче аз ще сложа край на всичко това и тук трябва да се възцари мир.

Понеже започваше отначало, той вярваше, че всички могат да се обновят. Да бъдеш весел и да проявяваш търпимост, нима това е трудно? Но малките градчета са покварени и заинатени поради лошия опит, който са натрупали, и вдигат мостовете над околоградските ровове, когато ние се приближаваме.

— Тюрен, ти имаш ясен глас, извикай им там горе, че губернаторът им прощава всички провинения, и че ще им заплатим всичко, което вземем от тях. Какво, не искат ли? Кажи им да бъдат разумни. Защото влезем ли при тях със сила, няма да мине без грабеж. Моят Рони вече е готов. Пък и това е съвсем естествено и никога не е било другояче.

После грабиха тук-таме по малко, изнасилваха по малко и избесиха неколцина по стар навик. Малкият непокорен градец трябваше да разбере кой е тук господарят. А след това оставиха в града комендант с малък отред войници и кралската власт отново се разшири с няколко мили. Принцът от кралска кръв я защищаваше, като обикаляше неуморно владенията си. Той каза мимоходом на един от приятелите си — Д’Обинйе, дори и на съвсем младия Рони:

— Теб ще те взема в моя таен съвет.

И когато един ден се появи и Морне, той настоя тайният кралски съвет действително да се събере в двореца в Нерак: Дю Плеси-Морне беше държавник и дипломат. Отначало съветът рядко се събираше. Един ден на връщане към дома владетелят получи съобщение, че някакви търговци били ограбени по пътя. Бързо натам! Собственикът, който получаваше обратно ограбеното, после на драго сърце плащаше данъците си — а не като селянина, който не искаше да изрови парите си от земята, дори разбойниците да подпалеха стопанството му. Занапред обаче той оставаше предан на губернатора, който му бе спасил живота и честта на дъщерите му. Те от своя страна след това приемаха доброволно някои от младите господа в стаичките си. А най-често това беше сам губернаторът. Баща им можеше да научи за това, а можеше и да не знае. Така Анри вършеше всичко на дребно, но това беше началото на нещо велико и на първо време той се стараеше да въдвори ред, законност и неговите владения отново да станат гъсто населени.

Небето беше съвсем ясно, светлината му сребрееше, а вечерите бяха толкова приятни, когато губернаторът и неговите съветници, които по-скоро бяха негови воини, препускаха след работа под розовия залез към неизвестното. А в това се заключава и щастието: да не знаеш къде ще ядеш и с коя мома ще преспиш. В Лувър всичко ставаше под недоверчивите погледи и преддверията шушукаха за всичко. Затова сега той посещаваше с още по-голяма радост бедните хора, които често дори не го познаваха, защото куртката от раирано изтъркано кадифе не издаваше кой е той, нито пуснатата му наскоро брада и обикновената филцова шапка. Пари не носеше със себе си, пък и те не му искаха да плаща за супата от зеле и гъше месо, наричана „гарбюр“, нито за наточеното направо от бурето червено вино. После парите все пак идваха, изпратени от неговата сметна палата в По. По природа бедните му бяха по-близки до сърцето от богатите: той не се питаше защо, пък и трудно можеше да си отговори. Дали защото му миришеха на здраво, а не като френския крал и неговите любимци? И неговото облекло беше пропито с пот като техните дрехи, когато седеше сред тях. Или може би ги обичаше заради цветистите изрази и заради прякорите, с които те се обръщаха към всекиго? И на него винаги му хрумваха прекръстени имена вместо истинските, дори и за най-почтените от неговите придворни. Бедните хора лесно изпадат в добро настроение, а и с него беше така.

Впрочем, беше му ясно, че той не биваше и да бъде друг. В една страна с четири хиляди изпепелени огнища и с едно подивяло население човек не бива да се перчи нагоре-надолу като недостъпен господар. Те вече си бяха имали един такъв: той не бил нито строг, нито жесток, нито алчен — само надменен, непростително надменен бил господарят спрямо хората от народа и затова един от тях го убил. Анри прие това като предупреждение; и не случайно народът го виждаше с износени панталони. Важното беше през тях да прозират силни мускули! Освен това той сам пусна за себе си слух, че две неща не можел да върши: да бъде сериозен и да чете. За простия човек сериозността е вече наполовина високомерие; на онзи обаче, който чете, на него не му е тук мястото и той да си върви по пътя, което впрочем важните господа в повечето случаи и правеха. Този не. Той живееше тук в провинцията, и притежаваше не само замъци, а и една воденица, която мелеше като всяка друга: затова тук го наричаха Мелничаря. Мелничаря от Барбаст — така го знаеха. И не питаха много-много колко често всъщност ходеше той в своята воденица и какво правеше там. Простият народ не задълбава чак дотам. Макар че не се доверява на учените, той се задоволява често само с една дума и не търси зад нея нищо скрито.

Един крал, един истински крал е тайнствено същество — но той не би бил такъв, ако е облечен в разкошни дрехи: неизвестен и прост трябва да бъде кралят. И ето, изведнъж го познаваш и сърцето ти замира. Веднъж на лов той загуби свитата си и видя до едно дърво седнал селянин.

— Какво правиш тук?

— Че какво да правя? Искам да видя краля.

— Сядай тогава зад мене! Ще вървим при него и ти ще го видиш отблизо.

Селянинът се качи зад него на коня и по пътя го попита по какво ще познае краля.

— Гледай хубаво кой ще остане с шапка на главата, когато всички останали свалят своите.

И ето той настигна свитата си и всички господа свалят веднага шапки.

— Е? — пита той селянина. — Кой е кралят?

А онзи отвръща със селяшка хитрост:

— Господарю! Или вие, или аз, един от двама ни трябва да е, защото само ние двамата сме с шапки на глава.

Зад думите му се криеше и страх, и възторг. Щом като кралят бе подвел селянина, то и селянинът се бе пошегувал с подобаваща предпазливост със своя крал. Кралят трябва да се поучи от случая. Простият човек случайно остава с шапка на глава пред него, седи дори зад гърба му върху неговия кон, ала не бива да забрави нито възторга, нито страха си. Всички подобни случки започваха с шега и завършваха с поука.

Веднъж той яздеше във весело настроение към град Байон, където градските първенци го бяха поканили на обяд. Пристига там и вижда, че трапезата е сложена на открито, и той е принуден да се храни пред очите на народа, да разговаря с всички и да отвръща на въпросите им — и колкото да се притискат те, за да вдъхнат миризмата от супата му и дори от кожения му елек, той трябва да се смее и да разговаря на техния диалект и все пак да си остане кралят и загадката. Това му се удаваше лесно, защото беше простосърдечен, но не и прост. Когато се справяше добре с подобен случай, той се чувствуваше лек и волен като след успешно проведено сражение. Докато трае изпитанието, опасността се забравя; той търси приключението и му се отдава от все сърце.

Когато сам се поканваше в някой скромен дом, той можеше да се оплаква пред бедните и от своите неволи и го правеше с ярост и с хумор — също като тях самите. Те ругаеха неговите чиновници, които им забраняваха да ловуват; тогава той сам ги взимаше със себе си на лов. Откри им, че има зъб на своя наместник, господин Дьо Вийяр; френският двор му го бе натрапил на мястото на стария Монлюк. Този Вийяр го шпионираше, сякаш все още се намираха в Лувърския дворец. Град Бордо отказваше да приеме губернатора-хугенот и тъй като Анри не можеше да стори нищо срещу това, престори се, че му е все едно. Само на трапезите на бедните хора, когато лицата им се зачервяваха, яростта му избухваше и в техните очи той ставаше бунтар, каквито бяха тук всички защитници на правата вяра. Тяхната протестантска религия беше тяхното оръжие и стана и негово оръжие. Той споделяше вярата на бедните хора.

В същото време банди хугеноти бродеха из околността и грабеха досущ като другите — и винаги най-напред църквата; после временно се оттегляха, а след три дни идваше ред и на господарската къща в селото, ако дотогава желаният откуп не беше събран и не бе оставен на определеното място. Застрашеният дворянин яхваше коня към Нерак, ала губернаторът не всякога се оказваше в двореца. Той се разхожда в градините си по течението на Баиза, така съобщаваха на просителя. А тези градини са дълги четири хиляди стъпки, и то от големите стъпки на краля. Вижте, господине, дали не е там! Рекички и високи дървета — и едните, и другите с еднаква тъмна зеленина, а короните на дърветата се свеждат една към друга над правата като игла сенчеста алея, която се нарича Гарена. Мост води от парка, достъпен за всички — към цветята и оранжерията. Не бързайте много, господине, гори ли нещо у вас? Може да го отминете, гледайте добре, господине, потърсете край каменните фонтани, надникнете във всяка беседка. Възможно е Наварският крал да седи там някъде на някое свое любимо място и да чете Плутарх. Там обаче е кралският павилион, той се охранява. Ще го познаете по червения покрив от каменни плочи. Той се отразява червен и снежнобял във водата. Само не се опитвайте да влезете там, господине, внимавайте добре! Когато губернаторът е там, никой не бива да пита какво прави той и кой е вътре!

Изплашеният дребен дворянин напуска двореца в Нерак, без да е свършил работа. Сърцето му се ожесточава срещу губернатора-хугенот. Когато на третия ден обаче разбойниците дойдоха отново, както го бяха заплашили преди това, кой връхлетя върху тях, като до последния миг бе останал скрит за погледите на всички? Анри заповяда да обесят главатаря на бандата, сякаш той не беше от неговата вяра. А хората му веднага прие в своята армия. Кралят вечеря в дома на дворянина; стопанинът и цялото му семейство бяха много щастливи и той веднага съобщи на всичките си приятели наоколо, че губернаторът-хугенот го бе спасил от разбойниците. А всъщност това беше първият принц от кралска кръв! Ние все пак ще трябва да се съобразяваме с това — в бъдеще, когато тронът може би ще остане без наследник: но дотогава има време. А засега нека той има добрината да брани нашите села от собствените си едноверци. Той е преди всичко войник, спазващ строго дисциплината, и заклет враг на всички вилнеещи банди или въоръжени скитници. Който отказва да се зачисли в някой отред, се наказва; който обаче даде клетва и след това избяга, обикновено с първата заплата в джоба, се наказва със смърт. Освен това сега най-после има вече отново пазарна полиция.

Работата върви добре — мисли си Анри, който се старае подобни писма и разговори да добиват гласност. Много важно е доверието на непознатите: то може дори да променя фактите. Много нещо може да се постигне, ако се внуши на хората, че тук в страната има само една единна вяра! Неговата войска е смесена от двете религии: той се стараеше тази новост да направи впечатление на хората и да бъде достойно оценена. В своя двор в Нерак той имаше колкото католици, толкова и протестанти; повечето от дворяните му служеха без заплата, само заради него самия и заради делото му, и бяха приучени към доблест и миролюбие — които обаче не винаги се съблюдаваха. Кралят от своя страна държеше еднакво както на своя Роклор и на своя Лаварден, така и на своя Монтгомери и на своя Лузинян; сякаш съвсем беше забравил, че последните двама изповядват неговата вяра, а първите двама не.

Той много добре знаеше това и въпреки всичко намираше смелост да провъзгласи напук на общото мнение и на действителността:

— Онзи, който изпълнява дълга си, е от моята вяра, а аз съм едноверец с онези, които са смели и добри.

Говореше така и го пишеше в писма, макар че тези думи можеха да се използуват като примка за него. Но той имаше зад гърба си прекараните години в Лувър, дългото пленничество, лъжата, ужаса пред смъртта; обръщаше се назад към страшното клане пак в името на вярата. Тъкмо той имаше право да мрази всичко човешко. Вместо това той се позоваваше само на онова, което трябваше да обединява хората, а то беше — да бъдат храбри и добри. Разбира се, той знаеше, че всичко не е толкова просто. Храбри — да, те бяха храбри. Дори в Лувър повечето от нас бяха храбри. Добри? Почти всички все още се стараят да не проявяват доброта. Затова те би трябвало да бъдат не само храбри, а и безстрашни. А той ги подмамваше, без сам да забележи с какво: с това, че подправяше добротата си с малко хитрост. Хората не презират кротостта и търпимостта, когато усетят, че са ги надхитрили.

В кралството отново не можа да се установи траен мир. Той бе свързан с името на монсеньор, брата на френския крал. Откакто бе сключен неговият мир, монсеньор не се наричаше вече Д’Алансон, а Д’Анжу и бе увеличил доходите си със сто хиляди екю рента. Кралят плащаше дори заплатите на неговите немски войски, които се бяха били срещу него. Сега монсеньор можеше да бъде спокоен за собствената си личност, макар че никога не успя да се успокои по време на краткотрайния си живот. Той побърза да отиде във Фландрия, искаше да стане крал на Нидерландия и от трон на трон да протегне ръка към ръката на Елизабет Английска: междувременно тя бе станала вече четиридесет и пет годишна. Дългокраката кралица и нейният малък италианец — така наричаше тя Двуносия: но тази двойка предизвикваше доста смях вечер в Нерак, когато губернаторът и неговият „таен съвет“ обсъждаха пред чаша вино последните новини. Инак мирът, сключен от монсеньор, се бе провалил. Парижани дори не отидоха, когато кралят им устрои тържество с фойерверк, Лигата на наглия Гиз сееше смут и рядко в кралството хората се събираха на трапеза, без да се попитат от коя вяра са. Затова френският крал свика събрание на съсловията в двореца си в Блоа. Протестантските представители не ходеха вече там, защото много добре знаеха как ги мамеха. Наварският крал обаче разпрати писма в подкрепа на мира чрез своя дипломат, господин Дьо Плеси-Морне, и преди всичко сам той ги пишеше.

Всички останали се стараеха само да си вредят един другиму — и протестанти, и католици. Последните, чувствувайки се по-силните, зовяха към насилие, докато първите настояваха за обещаната им сигурност. Който е по-слабият в момента, не бива да настоява за правата си, а да препоръчва търпение и кротост: под закрилата на тези добродетели той лесно ще увеличи силата си. А добродетел, съединена със сила, привлича повече привърженици, отколкото всяка поотделно. Анри и неговият пратеник преследваха една и съща цел и вървяха по един и същ път. Морне заяви, че неговото послание към събранието на съсловията било написано от един добронамерен католик, а всъщност то си беше само съчинение на смирения и хитър Морне. Анри пък — така писа той на събранието на съсловията — молел бога да му внуши коя от двете религии е истинската. Тогава той бил готов да й служи и да прогони невярната от своето кралство, та ако може дори и от целия свят. За щастие, бог не му направи никакво внушение — и така не се наложи той да се лиши от укрепените си градове.

Всъщност той правеше всичко възможно, за да не избухне нова междуособна война, стараеше се всячески — и когато френският крал му изпрати свои пратеници, той избърза да ги посрещне. Те трябваше да го върнат отново към католическата вяра, и то вътре в стените на верния му град Ажен. Единият пратеник беше същият Вийяр, който не го пусна да влезе в Бордо, другият — един архиепископ от неговия род, но третият беше най-важният, защото бе държавният ковчежник на Франция. Анри ги прие всичките заедно, а после — всеки поотделно. Никога не може да се знае какво би казал човек, когато няма свидетели, и особено когато се касае за парични въпроси. На общото им заседание архиепископът оплакваше страданията на народа и Анри дори се просълзи, ала в същото време си мислеше, че страданията на народа бяха и негови, но не и на архиепископа; и затова именно кралството бе предопределено нему. Впрочем, това му бе внушено от бога. И още в същия миг той изпрати своите хора да щурмуват един град. Добрият Вийяр бе лишил града от войниците му, защото се нуждаеше от тях, за да се яви със силна охрана пред своя губернатор.

„Моята малка победа! — ликуваше Анри в душата си; и пак проля една сълза, но кой може да отличи сълзите на радост от другите? — Моята малка победа!“

Маркиз Дьо Вийяр си отмъсти, и то доста скоро. Анри играеше на „дълга топка“ в двора на своя дворец, заграден в четириъгълник от високи здания. Украсени с резба прозорци и стройни колонади откъм лицевата страна, широка величествена двойна стълба, спускаща се към реката и градините: всичко това е построено от неговите прадеди още преди двеста години и на всеки от четирите ъгъла дебела кула охранява великолепието на двореца. Но и стражата на кулите може да се заплесне по момичета, а през това време врагът се промъква от храст на храст и прибягва под сянката на едно здание до друго. В заградения двор Анри хвърля дългата кожена топка. Ако седеше на трапезата, то в тайната ниша, вградена в стената на трапезарията, щеше да дебне наблюдателят, който обглежда околността за подозрителни сенки. Предпазливостта никога не бива да се пренебрегва; но сега вече е късно. Разнасят се жални викове; врагът се е промъкнал зад четвъртото здание и вече е стиснал някого за гърлото. Играещите на топка в двора са без оръжие. И докато приятелите му се измъкват през парадното стълбище, Анри се шмугва в двореца — и врагът не успява да го открие, колкото и да го търси след това.

Шато дьо ла Гранж

Той се отдалечи под краката на търсещите го, а след това се измъкна под града и оттам — под полята. Подземният проход, където той си проправяше път опипом, беше много отдавнашен и от всички живи го знаеше единствен той. Намери огнивото и фенера и благодарение на мъждукащата светлинка избягваше ямите и отделните срутени места. Този проход му се стори по-къс от друг ден, тъй като си мислеше за разочарования враг. Наистина тук по-трудно се дишаше: затова пък на края на подземието го очакваха две нежни ръце — а в какви ръце само не попадна той преди малко! Най-после — отново стъпала. Духна пламъчето и вдигна капака, който покриваше входа.

— Внимавайте! — извика нечий женски глас. — Внимавайте, гълъбите ми!

Защото жената току-що бе извила главите на няколко гълъба и ги бе оставила тъкмо на мястото, където запотеният и много изцапан мъж изпълзя изпод земята. Заслепен от дневната светлина, той не успя да види коя беше жената: Фльорет, девойката, която той бе любил като осемнадесетгодишен, когато тя бе на седемнадесет.

Жената не се изплаши, като го видя да излиза изпод земята, но също така не го и позна: поради вида му — преживяванията бяха променили лицето му, пък и освен това той си бе пуснал брада. Нежните му и топли очи сигурно щяха да го издадат, ала той ги бе притворил и само примигваше на слънцето: затова Фльорет не го позна. Впрочем и нейното лице се бе разширило, както и фигурата й. Разсърдена, задето той й бе разбутал гълъбите, тя запъна ръце на хълбоците си и започна да се кара. Той се разсмя, отвърна й весело и отиде на кладенеца да се измие. Друг един кладенец на времето бе приел отражението на техните два образа и те бяха потопили в него последния си поглед за раздяла заедно с последната сълза. „И когато съвсем остареем, дори и след смъртта ни, този кладенец ще си спомня за нас.“ И е вярно; дълго след това хората ще сочат един кладенец и ще казват:

„Тук се удави Фльорет. Тя така силно го обичаше!“

И сега още повечето от съселяните й я смятат за умряла, защото една толкова красива любов трябва да живее сама за себе си, без променените хора.

Промяна. Той е измил лицето си и изтупал пръстта от раменете си, без да се обръща към жената. Тя вижда как изпод нечистия пласт се появява дворянинът. Той ей сега ще влезе вътре, ще се изкачи по стълбата на малкия замък при господарката, в нейния любовен чертог, чиито стени целите са изрисувани с някакви същества — полужени-полуриби, — а от ъглите поглеждат ангелски главички, ту нежно усмихнати, ту строги. От тавана на стаята хлуят слънчевите лъчи, защото бог е слънцето на справедливостта, както е написано там горе. Фльорет сама го е прочела. Тя събира гълъбите. Анри тъкмо се извръща насам, ала сега тя пък не гледа към него. Във въздуха над тях кънтят забравените думи. Небето е съвсем ясно, светлината сребрее, а летните вечери са така приятни. И още веднъж в живота си те отново са сами, тук, сред оборите и хамбарите. Той би могъл да привлече към себе си непознатата жена, която стои наведена пред него, и да я отведе в плевнята. Той действително помисля за миг да го стори, ала отгоре навярно го наблюдават. И той изтичва по стълбите. А тя влиза с гълъбите в ръце в кухнята. Дворът остава празен, а във въздуха все така кънтят забравените думи…

Щастлив ли си при мене?… Никога не съм бил толкова щастлив!… Тогава спомняй си за мене, където и да отидеш — спомняй си за малката стаичка, в която ухае градината, докато ние с теб се обичахме… Ти си седемнадесетгодишна, Фльорет… А ти на осемнадесет, мое мило момче… Когато остареем…

Чуват се гласовете на приближаващите се ратаи. Въздухът не кънти вече.

В градината

Странно, но нападението срещу двореца на губернатора завърши зле за наместника. Френският крал не може да му прости това, както разбраха в Нерак. Или по-скоро неуспехът на нападението стана причина накрая да лишат бедния Вийяр от поста му. Дворянството се обяви против него — и не само местното: също и в съседната провинция Лангдок, чийто губернатор Дамвий сключи съюз с Анри. Дамвий беше умерен, числеше се към „политическите“ и на драго сърце беше готов да допринесе за примирието между двете вери. Само че и ненавременното миролюбие можеше също да коства поста на някого! Така или иначе Вийяр беше узрял да изгуби своя пост, тъй като бе стигнал до другата крайност. Преследваше го и бе направил невъзможно положението му един от най-влиятелните провинциални първенци — маршал Бирон. Той ровеше срещу Вийяр много повече, отколкото Анри предполагаше, макар че беше осведомен.

Междувременно Анри имаше много други грижи. Искаше не само да наложи на кралския двор да смени наместника му: той силно желаеше милата му сестра да дойде при него, а също така и добрата му приятелка — Наварската кралица, която вече твърде много му липсваше. Случваше се истински да закопнее по Марго; изпитани вече ласки никога не се забравят от плътта, която ги е получила някога. Напротив, той много по-често си мислеше, че поданиците му католици трябваше най-после да видят редом с него сестрата на френския крал, тогава и портата на град Бордо щеше веднага да се разтвори пред него! А що се отнасяше до неговата малка Катрин:

„О, по-бързо, Катрин, откога те чакам! Ела да се порадваш на моята оранжерия, да учиш папагалите ми да говорят и да чуеш моите птици, чиито прелестни песни са ти непознати, Катрин: аз имам канарчета! Освен това моята сестрица е толкова ревностна хугенотка, че веднага ще ми помогне да се издигна в очите на поддръжниците на правата вяра; защото, за жалост, те не ме обичат много.“

Причината за това бе, разбира се, фактът, че той общуваше с прекалено много жени. Ала, първо, има толкова много, които възнаграждават любовта ни — всяка по свой начин, една със силния дъх на тялото си, друга — с чистотата си. Ето например една госпожица има твърде недоверчива майка и Анри трябва да язди нощи наред заради една ранна среща. Всеки обикновен мъж много по-лесно може да вижда своята мома. Освен това съществуваше и жената на един въглищар, който живееше сред гората и в чиято хижа се срещаха ловуващите дворяни. Жената обичаше от все сърце своя крал, а той нея също, та му се случваше да остави цялата си кампания — и господата, и слугите, да го чакат навън под дъжда, докато лежеше вътре при нея. Той много добре познаваше тия кратки припламвания на страстта, които не оставят следи. Както и да е, двадесет години по-късно кралят въздигна в дворянско звание въглищаря. Той още си спомня за малката колиба в гората и за незабравимите радости, прекарани там. Защото за него жената е най-близката му връзка с народа. В нея той познава народа; обладава го и му е благодарен.

Да доведе сестра му от Париж той изпрати не друг, а своя верен Фервак. Честният воин наистина го бе издал, но междувременно бе зарязал и френския крал, а кой може да бъде по-надежден от човека, комуто никой вече не се доверява? Фервак действително успя да преведе принцесата през всички премеждия, ала тя не остана дълго в Нерак: сам брат й я отведе в По, където вярата и нравите бяха строги и където и неговите трябваше да бъдат такива, колчем той посещаваше града. В По, където те двамата бяха израсли под грижите на милата си майка, той се явяваше пред очите на хората само заедно със сестра си под богатите зелени корони на дърветата от тяхното детство. В градината имаше хубав павилион, заобиколен от високи клонаци: там и Жана често се бе усамотявала, когато отиваше да се порадва заедно с двете си деца на свежия въздух под приятните сенки, и й се струваше, че чува в душата си дъха на бога заедно с ромона на дървесата. Природата бе една тайна на предвечното, една от неговите тайни. Градинарите служеха на бога по-различно от свещениците. Шантел се наричаше неговият градинар, с когото Анри обичаше да разговаря като с мъдрец, и затова заповяда да му построят нова къща. Главната алея в парка все още носеше името на мадам — и това бе Жана. Там се разхождаха сега нейните деца, братът й сестрата, наведени един към друг. Сестрата си мисли:

„Виж ти! Закъсняваме и вече пада вечерта. Днес градината ми се вижда по-дълбока, здрачът сякаш тихо я отнася вън от пространството и от действителността. Дори каменната женска фигура, която лее вода от едно гърне, дори и тя се е потопила в багрите на вечерните храсти и няма вече предимството да се белее и да блести под слънчевите лъчи. Ние всички сме равни помежду си, защото сме християни: това е особено вярно в този час. Аз, неговата сестра, наистина трябва да гледам на него като на свой господар, но тук това се чувствува слабо. Да му поговоря ли? Не ми подобава и аз се страхувам от думите. И все пак съм изкушена да го заприказвам за тоя прословут бал в Ажен.“

— Братко!

— Какво има, сестрице?

— Носят се лоши слухове.

— Имаш предвид бала в Ажен ли?

Тя така се изплаши от думите му, че се спря на място. Иначе почти не се забелязваше, че тя накуцва, можеше дори и да танцува. В този миг обаче недъгът й ясно пролича. Брат й Анри каза бързо:

— Знам всички тия измислици, разбира се, че ги знам; те ги измислиха, за да ме заставят да напусна град Ажен заедно с моите протестантски придворни. Отначало, след бягството си от Лувър, аз имах намерение да се установя там. Но свещениците веднага започнаха да подстрекават народа срещу нас от амвоните на църквите. Господин Дьо Вийяр ни обсипа с клевети. Но най-лошото измислиха дамите-католички, за да се позабавляват. Ти трябва да знаеш, сестрице, че много същества от твоя пол се забавляват със събития, които всъщност въобще не са се случили.

— Остави това, братко, и ми кажи дали по време на бала в Ажен, когато залата е била пълна с дамите на града, свещите и светлините изведнъж били изгасени от теб и твоите господа.

— Не. Не може да се каже такова нещо. Наистина аз забелязах, че в голямата зала беше станало малко по-тъмно. Може би много свещи бяха догорели едновременно. А освен това понякога хората духват свещите на шега; кой знае дали не са го сторили самите дами!

Сега вече Катрин се ядоса.

— Ти отричаш много неща! По-добре щеше да бъде да правиш по-малко уговорки, тогава може би щях да повярвам на останалото.

Това не бяха вече думи на неопитна девойка: не бе вече детският гласец, не прозвучаха нейните високи изплашени последни срички. Сега Анри се изплаши: той чу да му говори строгата им майка. Дори не можеше да забележи и разликата между двете, защото междувременно бе припаднала нощта. И си призна като малко момче:

— Моите придворни сигурно са нацелували дамите в тъмното. Никой от тях не се е похвалил да е изнасилил някоя. Впрочем за това имаше пълна възможност, пък и настроението беше такова. Разбира се, после никой не искаше да си признае нищо поради избухналия скандал.

— Значи, така се държите вие! — казаха едновременно Жана и Катрин. — Нима това са строгите нрави, които ти си длъжен да спазваш в нашия роден край? Не, ти предпочиташ да покажеш на хората тук онова, което си научил в Лувърския дворец при враговете на религията!

Анри се задъха. Онова, което сега щеше да последва, го засягаше лично.

— Не само че повечето от изнасилените дами са умрели от ужас и срам: ти си виновен и за други нещастни случаи из цялата страна, която обикаляш надлъж и нашир и прелъстяваш жените. Не желая да ти назовавам имената им и да ги изброявам, ти много добре ги знаеш. Предпочитам да ти напомня, че си длъжен да обичаш бога, а не жените.

Той мълчеше. Проповедта, която бе подхванала сестра му, беше неизбежна.

— На първо място ние трябва да се научим да упражняваме сърцата си в послушание към бога. Трябва да започнем от края; но за да се получи едно цяло, е необходимо и нашите очи, ръце, крака, всичко у нас да участвува. Жестоките ръце говорят за изпълнено със злоба сърце, а безсрамните очи — за порочно сърце.

Тя продължи да говори все така добродетелно и красиво. Принцеса Катерина получаваше писма от Женева и ги запомняше наизуст — макар че и тя нямаше да може още дълго да се придържа о тях. Брат й Анри плачеше в мрака. Сълзите лесно нахлуваха в очите му, също и за неотвратими неща, които той нямаше и намерение да променя. Сега Анри имаше предвид не само собствената си природа, а и близката до неговата природа на милата му сестра. Със своето благочестиво усърдие горката девойка се бореше срещу любовта си към братовчед им Анри Бурбонски, който и сега беше на лов за глигани в родното си имение. Ала когато той се появи лично, всичко ще се случи, преди още Катрин да се опомни! Братът оплакваше именно края на нейната детска невинност. От друга страна, той смяташе, че е съвсем редно най-после да се свърши с невинността на сестра му. Разкъсван между жалост и одобрение, той я прегърна сърдечно и прекъсна с една целувка най-сполучливата й сентенция. После я въведе в двореца.

И тъй като всяка нежност, дори и онази към собствената ни плът и кръв, и всяко вълнение на чувствата могат да бъдат преведени на езика на парите, още на другата заран принцеса Катерина получи подарък от своя мил брат един малък град — макар че той сам още не го беше превзел. Бе едно непокорно градче, което все още не го бе допуснало да влезе през своите порти; трябваше тепърва да го завоюва за милата си сестра. Тя получи още много други прелестни подаръци — по-късно, когато височайшият й брат можеше да ги прави. Веднъж това бяха седемстотин чудни перли, а също и едно сърце, цялото украсено с диаманти; цената им бе известна само на неговата сметна палата. Впрочем, часовете, прекарани в По, винаги бяха броени. Ето красивите мебели в големия градски дворец отново се покриват с калъфи: за Анри те цял живот ще си останат най-красивите. Той няма да посегне върху скъпоценните камъни на наварската корона, дори и в дните, когато ще има само една риза. На конете! Да посетим неспокойните земи! Марго също ни създава грижи. Тя е спуснала брат си Франсоа, който искал да избяга във Фландрия, с едно въже от прозореца на стаята си, а после изгорила въжето в камината, та едва не подпалила целия Лувърски дворец. После и тя се запиляла за Фландрия и забъркала там какви ли не неща. Деца, какви щуротии! Така говори Анри на своя таен съвет.

Тайният съвет

Членовете на съвета се отправят двама по двама в двореца. Парадното стълбище се раздвоява и дава възможност на господата, които не са в чак дотам добри отношения помежду си, да се изкачват от различни страни. Между двете крила на стълбището един чучур излива от стената вода в полукръгъл басейн. Мраморният парапет се вие от колонка до колонка в най-палави извивки и ръката не може да устои на изкушението да го докосне. Окото от само себе си се плъзга по скромните орнаменти, с които длетото е оживило така нежно камъка. Но на половината височина двете крила се съединяват, стълбата се разширява, става парадна и води нагоре към кралския дворец. Младежки стъпки, шумни гласове — повечето от съветниците избързват нагоре и свиват надясно. Те се изкачват по няколко стъпала и навлизат в една колонада, която се проточва по цялата фасада; на капитела на всяка колона са изобразени митологични сцени. Вратите на стаите са широко отворени, денят сияе. Те бързо влизат в най-голямата зала, сядат на пейките или на дървените столчета и се събират на оживен разговор, прегръщат се със смях, разделят се сърдити — и всичко това, докато очакват своя господар.

В неуязвимата за куршуми стена, която няма други прозорци, има само една ниша за наблюдателен пост. Между пречките на решетката войникът гледа надолу към външния двор, после плъзга поглед отвъд крепостния ров към далечината. Зад градската порта се проточва път, по който могат да се появят врагове. Мир и безопасност царят по двата бряга на зелената Баиза, отсам и отвъд двата моста: наричат ги Стария и Новия. Новият води към тихия парк Ла Гарен, другият свързва двете части на града. В подножието на замъка жителите живеят под надеждна закрила. Отсреща придворните вече са започнали да си строят къщи, откакто дворът се е установил тук. Занаятчии, търговци и обикновен народ се притискат към солидните къщи на знатните: така се образуват новите улици, криволичещи, тесни — цял един малък градец, през който се спускат вади и играят деца. Малчуганите щурмуват с врява високия стар мост, възрастните се изкачват по него внимателно; и отражението на широките му открити сводове долу във водата поглъща една след друга сенките на всички, които живеят тук.

На горната площадка на парадното стълбище, на кръгла каменна скамейка седят двама господа и очакват Анри. Господинът с пътническо наметало е Филип Морне, който упреква Анри в непредпазливост. Сам по пътищата, когато се спуска нощта, а навред отново бушува война! Войната отново бе избухнала. Мирът, назован на името на монсеньор, не бе продължил дълго. Наварският крал бе изпратил своя дипломат да търси съюзници, ала повечето гледат да се изскубнат, кой както може. Ето например братовчедът на убития Колини — Монморанси, който сам е лежал в Бастилията и е бил по-близо до смъртта, отколкото до живота. И въпреки това пълният човек е ленив за отмъщение — за справедливостта, както казва Морне. За религията — твърди Монморанси.

— Бог изплюва от устата си равнодушните — заключава хугенотът и доказва с хладни думи защо всички онези, които търсят само лична облага от религията и не са достатъчно възвишени, за да й служат безкористно, трябва да паднат повалени.

Морне е напуснал Анжуйския херцог, който слепешком се домогва да печели кралства само за себе си. След много приключения и опасности Морне бе стигнал при един владетел, с когото иска да свърже собствената си съдба, макар че засега този владетел води само лекомислен живот. Но не всичко решава природата, много по-важно е предопределението. Бог е по-могъщ от страстите на своя избраник. Дълбоко в себе си благочестивият Морне не се безпокои за закъснелия по пътя Анри. Та него го ръководят свише!

— Вие сте били пленен по пътя си насам? — попита го господинът на пейката до него.

— Но те не можаха да ме познаят — отвърна Морне, повдигна рамене и беше сигурен: тъкмо в решаващия миг враговете му са били заслепени. — Чуйте как се случи всичко, господин дьо Лузинян. Ние разглеждахме развалините на вашия родов замък в една заляна с вълшебна светлина местност, така че не беше трудно човек да си помисли, че е попаднал сред някакъв приказен свят. Там в прастари времена вашият господар се е срещал с феята Мелюзина и получавал от нея същите щастливи и горчиви мигове, с които жените могат да даряват по всяко време мъжете. По вина на феята Мелюзина нашето внимание бе отвлечено и затова двадесетината въоръжени мъже успяха да прескочат по-рано от нас предпазния ров. Въпросът при подобни случаи е да можеш да се представиш за друг човек и да не приличаш на хугенот.

Господинът до него неволно се разсмя. Ако някой въобще приличаше на хугенот, то това бе Филип Морне. Не само защото скромна бяла якичка красеше тъмното му облекло: държането му го издаваше, пък и изразът на лицето му беше достатъчно красноречив. Погледът му не предизвикваше никого и не беше вглъбен някъде дълбоко в себе си. Този поглед изпитваше съвестите — разумен и спокоен под вечно гладкото чело. Чак до старост това чело щеше да остане без бръчки, защото Морне беше чист пред своя бог; то щеше да остане като едно недокоснато от нищо плато над повехналото вече лице, което с течение на времето щеше да се покрие с петна и с издълбани от скръбта бразди. Но това щеше да стане много по-късно. Засега той седи на една кръгла каменна скамейка — млад, с мъжествено храбро сърце, и очаква своя владетел, чийто възход съдбата му е предопределила да съпроводи. Засега Морне и не подозира какви думи му е писано да произнесе в далечното бъдеще за сетно сбогом пред тялото на своя владетел:

— Тук ние трябва да съобщим една печална, ужасна вест. Нашият крал, най-великият крал, когото християнският свят познава от последните петстотин години насам…

Небето беше съвсем ясно, светлината сребрееше и вечерта падаше тихо. Анри се зададе откъм своите градини, мина през Новия мост и ръцете му бяха пълни с цветя. Щом видя двамата господа горе на стълбищната площадка, той се затича и още отдалече поиска да чуе доклада на своя посланик; изслуша го и макар че не чу нищо благоприятно, подари му едно цвете.

— Някой ги беше накъсал — обясни Анри.

И без да иска, той помръдна рамо по посока на павилиона край реката: тогава те разбраха. В същото време над главите им в двореца се разнесе силна глъчка.

— Моите хугеноти ще избият католиците ми! — възкликна Анри и побягна към двора на двореца.

И наистина господин Дьо Лаварден се бе счепкал с господин Дьо Рони: младият побойник бе разсърдил своя началник с нарушение на дисциплината. Останалите придворни викаха заедно с тях, невъобразима глъчка изпълваше залата и причината никога нямаше да се изясни. За щастие, Анри я знаеше най-добре. Марманд, така се наричаше градът, където капитан Лаварден бе изпратил младшия офицер Рони на безнадеждна военна операция. Беше се наложило сам Анри да измъкне оттам момъка и неколцината му аркебузири и всички трябваше да се оттеглят твърде жалки с единственото си оръдие и двете останали без гюлета мортири. Лаварден не желаеше никой да му припомня за злополучното нападение над Марманд, което той бе предприел въпреки мнението на своя крал. А ето че тъкмо сега неговият младши офицер отново бе заговорил за тази неразумна акция.

— Сукалче! — изрева раздразненият началник. — Устата ти мирише още на мляко!

Рони веднага налетя да се бие, а някои от придворните усърдно насъскваха противниците, докато другите се опитваха да ги разтърват. Невероятно беше, че в една стая със седем-осем души може да се вдига толкова силен шум — но всъщност всичко беше само израз на излишък на буйна сила и жизнерадост. Сега на вратата се появи Анри с големия букет цветя, които той разхвърля сред придворните си, а своя Рони наказа, както се полагаше. Заяви му, че вече е свършено с неговата служба в най-добрата рота, под командуването на най-добрия от всички началници и сам той, кралят, от съчувствие към буйната му младост, щял да се заеме лично с възпитанието му. То беше добре дошло за момъка, който впрочем само това и чакаше. Лицето му веднага доби обикновеното си спокойно и умно изражение. Лаварден също се успокои, и на всичко отгоре кралят му го прегърна.

През това време други започнаха да негодуват срещу този или онзи градец, които си позволили да вършат всякакви безчинства. Войската на Наварския крал неуморно кръстосваше страната и все не успяваше да всели мир, да отмъщава и да въдвори ред. Тук беше неговият таен съвет, всеки член на съвета имаше право да каже открито мнението си на своя владетел и мнозина го укориха, че той не водел войната достатъчно строго. Братовчед му Конде провеждал военните си операции много по-енергично и също се оплаквал от мудността на Анри.

— Това е моята страна. Не е негова — заяви Анри повече за себе си, отколкото за другите.

Само Морне долови думите му. Обикновено в тайния съвет всички говореха един през друг. После Анри привлече към себе си всеобщото внимание, когато започна да разказва за Наварската кралица. Той провеси единия си крак от масата, а другия бе свил под себе си, дъвчеше стъблото на една роза и от време на време изхлипваше, като че ли се смееше вътрешно — всъщност обаче не му беше кой знае колко радостно.

Отначало Наварската кралица помогнала на любимия си брат монсеньор да избяга, а после сама го изпреварила и отишла във Фландрия, за да подготви почвата за неговото идване. Опасно, много опасно — в една страна, която испанците тъпчеха със своя ботуш, а най-голям беше ботушът на Дон Хуан Австрийски.

— Моята съпруга, кралицата, успяла да подведе всички със своята болест, която уж била дошла да лекува в минералните води на Спа. И преди още испанците, които са твърде сухи хора, така трябва да знаете — ходят като на кокили, държат главите си вдървени като изгладените им яки, та не виждат какво става по земята, — преди още испанците да разберат какво става, нейно величество успяла да разбунтува цялата страна. Тогава Дон Хуан Австрийски наистина заповядал да я изпратят от страната на бърза ръка. А само предишната вечер бил устроил бал в нейна чест. Нямало какво да се прави, нейният собствен брат, френският крал, я бил издал на испанците от страх пред Дон Филип.

Негодуващи смехове, примесени с ругатни. Замислен, стиснал зъби, Анри заключи:

„Както и да е. Поне по време на това пътуване моята бедна Марго се почувствувала истинска дама — докато са я изгонили. Позлатени карети и кадифени носилки и в тях милостивата кралица, и навред наоколо й руси хора, гледащи я с възхита. Тя самата също е била възхитена. Защото, общо взето, тя не е щастлива, моята бедна Марго, сред своето семейство. Тя трябва да дойде при мен. Аз имам нужда от нея.“

— За жалост, нейният височайш брат й забранява да живее с един хугенот. — Последното той бе произнесъл на глас и веднага се забеляза, че сред всеобщия шум един-единствен от присъствуващите го гледаше внимателно — неговият дипломат.

— Господин Дьо Морне — каза той, — тъжно е, но френският крал мрази сестра си и не й позволява да ни вижда.

Морне отвърна, че след несполучливото си пътуване във Фландрия нейно величество Наварската кралица сигурно не желае нищо друго по-горещо от това.

— Нейният височайш брат бива настройван срещу госпожа сестра си единствено от Лигата. Херцог Гиз…

— Да излезем навън — заяви Анри и мина пред Морне.

В широката колонада те направиха няколко бързи крачки, както обичаше Анри, и отново се върнаха назад. Посланикът, който се бе върнал от Парижката област, бе осведомен за най-новите убийства в Лувър. Гиз внушаваше на краля страх и ужас. Кралят все по-често търсеше убежище в манастира и вече не само ужасът от отвъдния свят го гонеше там. Освен от собствената си смърт, той се страхуваше и от измирането на своята династия, защото кралицата все още не го беше дарила със син.

— Тя никога няма да го дари — вметна бързо Анри. — Никой Валоа няма да има вече синове.

Той премълча от кого знаеше с такава сигурност това: от майка си. Морне го погледна и си каза сам, че бог правилно го е довел при този владетел. В същия миг той окончателно прозря кой беше Анри — никакъв воденичар от Барбаст, женкар или командуващ отред от двеста въоръжени мъже, а бъдещият крал на Франция, сигурен в своето предопределение. Той си бе надянал лъжлива маска, защото беше мъдър и имаше време да изчака, защото младостта трае дълго. Но той никога не забравяше. И тъй като сега неговият крал разкри пред него с една-единствена дума сърцето си, Морне се поклони. Нямаше нужда повече от думи, те се бяха разбрали. С едно просто движение на ръката Анри му посочи парка Ла Гарен, където те щяха да се срещнат в близко време без свидетели.

Но ето че ги обезпокоиха. Старите му приятели Д’Обинйе и Дю Барта се възползуваха от правото си да прекъсват своя крал по всяко време. Те дойдоха, тичайки през двора, забързаха по стълбите и веднага заговориха един през друг. Впрочем новината, която носеха, оправда възбудата им. Маркиз Дьо Вийяр беше сменен. Поради несполучливото нападение над двореца на губернатора наместникът бе изпаднал в немилост пред френския крал. На мястото на уволнения бе назначен маршал Бирон, който действително бе направил всичко възможно, за да заслужи тази чест. Особено Агрипа застъпваше това мнение. Изпълнен с най-големи надежди, той сипеше похвали по адрес на новия наместник, който използувал влиянието си пред двора за сметка на мрачния си предшественик, воден само от душевното си благородство. Дю Барта, който бе съвсем различен по нрав, очакваше, че новият наместник ще се окаже още по-голям интригант от предшественика си. Когато чуха за смяната, участниците в тайния съвет се разделиха на два лагера по въпроса.

Най-благоразумните, като например Рони и католика Ла Форс, виждаха в лицето на Бирон преди всичко един злъчен и язвителен човек; в пристъп на ярост той бе отсякъл със сабята си муцуната на един кон. И това съвсем не говореше в негова полза. Лаварден и Тюрен, също от различна вяра, все пак бяха единодушни, че маршал Бирон заслужава известно доверие. Той произхождал от едно от първите семейства на провинцията Гийена. Затова трябвало да се очаква, че той ще поддържа мира тук. Това беше убедително. Ала докато тайният му съвет се горещеше в спорове, Анри прочете кралската заповед, която двамата му стари приятели му бяха донесли. В нея именно пишеше, че на маршал Бирон се дават власт и неограничени пълномощия да се разпорежда навред в цялата провинция и в Гийена, когато Наварският крал отсъствувал.

„Сякаш ме няма вече — например, сякаш съм пленник в техния Лувър!“ — Така схвана Анри тези думи.

Усети, че го побиват студени тръпки, после му стана горещо. Той сви на руло посланието и не го показа никому.

Морне или добродетелта

Рано на другата сутрин Морне отиде в парка Ла Гарен. Стражите още не бяха дошли. Щом кралят дойдеше, тяхната среща щеше да остане скрита за всички и онова, което те щяха да си кажат, щеше да остане тайна. Морне се надяваше, че кралят ще разбере колко е удобен случаят и ще дойде сам. Морне никак не подценяваше своята намеса като дипломат, където и да я прилагаше — било в Англия или във Фландрия, или във военните дела, или при сключване на мир. И тъй като трябваше да чака в парка Ла Гарен, докато слушаше чуруликането и вселите трели на ранните птици, той си мислеше за величието на бога, който допускаше невинната природа да се сближава непосредствено с нашия отвратителен свят; а чрез своя син всевишният бе обединил и двете, защото Исус бе умрял сред мъки и кръв, както умираме и ние смъртните, и той също бе носил в себе си песента на земята като нас, само че по-трогателно. Морне записа мислите си върху малките таблички, определени за жена му Шарлота Арбалест. Те бяха женени от три години, но живееха често и задълго разделени поради пътуванията на съпруга, а също и поради задачите, които му възлагаха владетелите — да им набавя непрекъснато пари и пак пари. Морне беше принуден да прави повече сметки за дългове и лихви, отколкото да съчинява сентенции за живота и смъртта. А той все пак ги записваше по искане на своята годеница, когато те се бяха запознали в Седан в херцогството Буйон — убежище за бегълците.

Те се бяха срещнали през едно сурово време, когато се водеше борба на живот и смърт, две години след Вартоломеевата нощ, и двамата бяха успели да се спасят от нея, за да заживеят след това бедни и гонени в името на бога. Именията на Шарлота бяха отнети от държавата, защото както баща й, така и първият й съпруг бяха последователи на истинската вяра. Тогава приятелите на младия Морне го посъветваха да направи по-изгоден брак; той обаче възрази, че парите и имотът били последното нещо, за което човек бивало да мисли при женитбата, основното били благонравието, страхопочитанието към бога и доброто име. Шарлота притежаваше всички тези качества, имаше бистър ум и се занимаваше с математика, имаше остро око и рисуваше. Беше милостива към бедните и високопоставените се страхуваха от нея заради непримиримостта й към злото. Тя се стараеше с цялата си душа да служи на бога и доброто име. Шарлота притежаваше всички тези качества — зестра в своя брак. Морне се чувствуваше богат, когато тя му разказваше, че още баща й на времето бил присъствувал в Стразбург на диспута между майстор Лютер и другите доктори по богословие. Само че Лютер никога не бил ходил в Стразбург: Морне се бе осведомил по въпроса. Но след като един разказ на баща й така светло се беше преобразил в спомените на Шарлота, то нека тя запазеше възвишеното си въодушевление и затова Морне премълча истината. Такъв беше неговият брак с хугенотката.

— Вие сте ме разбрали и сте дошли рано — рече неочаквано Анри, който бе влязъл незабелязано в беседката и седна до Морне. После веднага попита: — Как ви се струва моят таен съвет?

— Твърде малко таен… и твърде много шумен — отвърна Морне, без да мигне, макар че Анри му намигна весело.

— Те наговориха твърде много глупости за маршал Бирон. Нали? Той е мой честен приятел. Надявам се, че и вие сте на същото мнение?

— Сир! Ако той беше ваш приятел, френският крал нямаше да го назначи. Но дори един честен приятел не би останал за дълго честен, ако стане ваш наместник.

— Аз виждам, че не напразно ми хвалеха вашия ум — каза бързо Анри. — Ние твърде много неща трябваше да научим, нали, Морне? На вас не ви е било лесно в годините на изгнание.

— Нито пък на вас в Лувър.

И двамата втренчиха поглед пред себе си. Но само за миг; после Анри продължи:

— Аз трябва да внимавам, защото кралският двор отново иска да ме вземе в плен. Прочетете! — и той извади вчерашното послание: власт и пълномощия за маршал Бирон…

— Когато Наварският крал отсъствува — прочете на глас Морне.

— Когато аз отсъствувам — повтори Анри и неволно потрепери. — Но вече не! — увери той. — И с дванадесет коня не биха могли да ме върнат обратно в Париж!

— Вие ще се върнете там отново като крал на Франция — увери го Морне и същевременно описа почтително полукръг с ръка и никой придворен не би направил този жест по-съвършено.

Анри повдигна рамене.

— Гиз стана твърде силен със своята Лига. Ще бъда откровен с вас: Гиз е силен вече дори за краля на Испания и затова Дон Филип, за да се подсигури срещу него, ми праща тайни предложения. Той иска да се ожени за моята сестра Катрин, ни повече, ни по-малко. На мен самия пък ми предлага някаква инфанта. Ще ме разведе без много усложнения с Наварската кралица — в Рим, където за него не съществуват никакви пречки.

Морне втренчи в него поглед, който искаше да проникне в съвестта му.

— И какво ли друго ми остава? — рече Анри потиснато. — Ще трябва да приема. Или може би вие знаете някакъв изход?

— Аз знам само — каза решително и строго изправен Морне, — че вие никога не бива да забравяте кой сте: един френски владетел и защитник на религията.

— Значи, би трябвало да отхвърля хубавото предложение на най-могъщия властелин?

— Трябва не просто да го отхвърлите, а да предизвестите за това френския крал.

— Точно това и направих! — извика Анри, разсмя се и скочи.

Лицето на хугенота просветна; миг след това двамата се прегърнаха крепко.

— Морне! Ти си си останал все същият! Както някога в моята конна дружина! Ти обичаше крайностите и бунта и държеше речи, че пурпурът на кралете представлява само прах и суета. Дори и тогава ти не беше неблагоразумен и не отблъсна щастието, което ти помогна да се изплъзнеш от Вартоломеевата нощ. — И той го тупна по корема в знак на одобрение и радост. — Да избегнеш смъртта, оттук започва всяка дипломация, а също и военното изкуство. — И той хвана приятеля си под ръка и го поведе с дългите си крачки, четири хиляди от които бе дълга тази алея в парка.

Анри и неговият посланик продължиха да се срещат често все така рано и незабелязано. Истинската причина, поради която кралят постоянно искаше да чува съвета на своя посланик, остана неизяснена, и дори някой тайно да ги беше проследил, пак нямаше да я разбере. Морне смяташе Анри за бъдещия крал на Франция, това беше отговорът; но той разполагаше не само с доказателствата на вътрешното си чувство, които единствено бяха ясни на Анри. Положението в целия свят неоспоримо свидетелствуваше, че това кралство, и именно то в целия Запад, трябваше да бъде обединено под ръката на един принц от кралска кръв. Не само Франция: целият християнски свят „жадуваше за водач“. И това не можеше да бъде застаряващият вече Филип със скърпената му световна империя, западаща като него самия. Подобни империи не могат да съществуват, ако не посягат непрестанно върху свободата на малкото останали още независими народи. По този начин обаче те само ускоряваха още повече своя край. Преди смъртта му, която щеше да бъде позорна, Морне предрече на този все още всяващ ужас Филип, че божията десница ще го накаже най-сурово. Той не го каза гласно, само си го помисли. Заяви хладнокръвно, че стремежът непрекъснато да се разширява господството и неукротимата жажда за власт са неразумни. Да се държи едно кралство в постоянни вътрешни размирици — Морне не нарече това нито безбожно, нито престъпно, макар че така го мислеше. Затова пък той говореше за логиката на събитията и за истината; защото достатъчно е истината да се появи и тя веднага побеждава.

Преди всичко Морне се стараеше Анри не само по чувство, а и с разум ясно да разбере, че го очаква велико бъдеще. Той трябваше да знае, че негов съюзник е истината, действителната и нравствената истина едната не можеше да преуспее без другата. Защото ние сме създадени от бога да бъдем хора, мярка за всички неща и нищо не е действително освен онова, което ние приемаме според вродения ни закон. Една такава възвишена и дълбока до мистицизъм мъдрост трябваше да увлече и да съблазни всекиго, особено един владетел, който сам бе неин център. Да се предрича бъдещето е винаги примамливо, дори сутрин рано в шест часа в един парк, където човек още потръпва от утринния хлад; при друг случай Анри щеше да спи още цели четири часа, защото обикновено неговите леки приключения свършваха късно през нощта. Но той идваше на тези срещи с Морне, за да чуе разумните му разсъждения за себе си и за враговете си.

Тук той чу, че трябва да измине пътя към трона — колкото и да бе странно това — като съюзник, дори като спасител на последния Валоа, който все още мразеше. В това отношение обаче Морне се придържаше о максимата „обичайте враговете си“ — която не винаги можеше да бъде валидна, особено пък когато трябваше да се приложи срещу нашето човешко предопределение. Човек трябва да я има предвид само при случаите, когато тя действително можеше да се приложи. По природа Анри напълно беше готов да обича враговете си, да ги спечели на своя страна и дори да ги предпочита пред приятелите си. Може би именно по тази причина той носеше още отсега като някакво предчувствие мисълта за съюза си с последния Валоа и само по-късно, след като той вече беше факт, Анри щеше отново да си припомни, че Морне бе успял още преди толкова време да назове нещата с истинските им имена. Също и за гибелта на испанската Армада край бреговете на Англия Анри научи по този начин десет години преди нея. И когато Армадата наистина загина, той действително вярваше, че Морне му бе предрекъл буквално събитието в парка Ла Гарен. Възможно е посланикът да бе използувал думата „гибел“ — а дали бе имал предвид флотата или световната империя, това не беше важно. Но светлината от неговите думи бе останала в душата на Анри. Защото познанието е светлина, която се излъчва от добродетелта. Негодниците не знаят нищо.

Анри смяташе, че чува гласа на добродетелта през устата на Морне. И това е приятно, докато тя му говори: ти си млад и си избран от природата. Блестящите възможности се съчетават с твоите блестящи дарби, те са създадени за теб. Докато удари часът за великите дела, ти трябва да станеш безспорен владетел на тази провинция и водач на твоята партия. Не бързай, тук небето е ясно, а десет години ще минат като един ден. Дотук добродетелта говореше приятно.

Но на нея й хрумна да каже и дори да предаде в писмена форма внушението си, че Наварският крал би трябвало да бъде вече облечен най-късно в осем часа сутринта и да вика пасторите си да отслужат утринната проповед. После трябвало да отиде в работния си кабинет и там да изслуша един подир друг всички, на които е бил възложил някакво поръчение. Не му е необходим повече шумният таен съвет, в който съветниците се смееха буйно, разказваха си всевъзможни истории и се впускаха в препирни. Морне настояваше Анри да запази край себе си само добродетелните измежду своите съветници: кой друг в такъв случай щеше да остане в съвета, освен него самия? Анри от своя страна трябваше да служи за пример на своя род и не само на своя род, а на цялото кралство Навара, и не само на кралството, а на целия християнски свят. Морне не желаеше владетелят, когото той сам бе избрал за свой господар, да върши достойни за укор дела. Всеки трябваше да намира у него онова, за което най-силно жадуваше и никога не би намерил: владетелите — братство, съдиите — справедливост, народът — грижата да смъкне бремето от плещите му. Владетелят трябвало винаги да помни, че е длъжен да се явява навсякъде с достойнство, дори с блясък; и главното, той не бивало да дава никому повод да го черни. И дори не бивало да се задоволява само с чистата си съвест. Защото всичко останало било рисковано. Този член на неговия таен съвет, който се отнасяше така сериозно към своите задължения, искаше всичко да започне направо от личния живот на самия господар.

— Разрешете на своя верен слуга още една дума, сир. Време е вече да сложите край на явните любовни истории, на които посвещавате толкова много време. Днешният ден изисква, сир, вие да бъдете свързан с любов с цялото християнство и главното — с Франция.

„Също като Катрин! — мислеше си Анри. — Искам да ти напомня, че ти трябва да обичаш бог, а не жените.“ Такива бяха нейните думи.

И ето и другият хугенот сега му повтаряше същото. Не, гласът на добродетелта не му говореше вече приятни неща. Истината обаче бе, че тя бе прибързала с изискванията си, като настояваше младият крал да води благопристоен живот — това не отговаряше на неговия нрав, нито на състоянието на малката подивяла страна. Но тъкмо по тази точка и може би само по тази Анри вечно щеше да си остане уязвим. И когато той вече беше признатият наследник на френската корона, упоритата добродетел на господин Дьо Морне го преследваше със същите наставления и те пак бяха ненавременни, предизвикваха гняв и насмешка у Анри; и така накрая те въобще заглъхнаха. Животът продължава без предупреждения, добродетелта престава да се намесва и застаряващият вече крал върви към упадък под въздействието на своите страсти, с които той се заблуждава, че е все още млад. Така ще стане, Анри. Младостта и любовта ще станат някога заблуждението на твоето все още ненаситно сърце; а тогава дори и твоят Морне ще мълчи. Радвай се, че днес той те предупреждава!

Вместо това Анри си отмъсти. В своя таен съвет — който впрочем си остана непроменен — кралят заяви в присъствието на своя посланик Морне: той дължал много повече благодарност на католиците, отколкото на хугенотите. Защото ако хугенотите му служели, то те го правели от корист или от религиозно усърдие. А другите го правели без никаква изгода и заради неговото собствено величие били готови да действуват в ущърб на религията си. Толкова несправедливо беше това сравнение, че дори придворните му католици не го приеха спокойно. Ала Анри забрави дори, че хората трябва да се пазят и да се щадят. В присъствието на своя посланик той заграчи като гарван. Впрочем народът наричаше пазителите на истинната вяра гарвани, защото те се обличаха в черно, непрекъснато грачеха псалми и уж търсели само плячка. И когато кралят си позволи и една обидна демонстрация — той все пак го стори, скрит в един ъгъл, — всички се направиха, че не го виждат, и именно господа католиците заглушиха граченето му с шумните си разговори. Само миг след това Анри изчезна.

Навън той заплака — от срам и злоба заради собственото си отношение към добродетелта, олицетворена от хугенота Морне. Затвори се в себе си и престана да приема своя посланик сам, и особено в парка Ла Гарен сутрин в шест часа, тъй като ставаше едва в десет. Това не му пречеше обаче да мисли за Филип Морне и когато не го виждаше, да го сравнява с всички останали в своя двор и най-често тези сравнения не бяха в тяхна полза. Той твърдеше: съвсем друг приятел е Д’Обинйе, който ме увещаваше да избягам от Лувър; съвсем различен приятел е и Дю Барта: той ми спаси живота в долнопробната кръчма, а да не говорим за Д’Елбьоф, който така болезнено ми липсва и който ме пазеше като вярна сянка. Какви бяха те обаче? Войници, а храбростта е нещо естествено, никой не се хвали с нея и тя няма нищо общо с добродетелта. И нека вземе за пример някой от приближените си тук, от най-добрите членове на неговия съвет: какво представляваха те в сравнение с Морне? Всички бяха обременени с пороци, които биваха и ужасни, и колкото по-ужасни бяха, толкова по-охотно им ги прощаваше Анри. Приятелството и властта на краля могат много нещо да заличат. Никой обаче не притежаваше знанието — възвишеното и проникновено знание на големия хугенот. Невежеството не може да се заличи.

Агрипа например, старият му приятел, злоупотребяваше с щедростта на своя крал както никой друг; неговото име бе най-често повтаряно в кралската хазна. Веднъж той заговори на един друг придворен по адрес на краля, и то достатъчно високо, за да го чуе Анри. Събеседникът му обаче не го беше слушал внимателно и Анри сам му повтори:

— Той каза, че съм бил скъперник и на този свят нямало по-неблагодарен човек от мене.

Друг път донесоха на краля едно измършавяло от постоянен глад куче, което той бе обичал и след това го бе забравил. Върху нашийника на кучето бе надраскан един сонет от Агрипа; той започваше така:

И верният Ситрон през дните си честити

спа в твоето легло, в праха на двора днес —

това е участта на всеки верен пес:

изпъден, гладен, гол в сокаците да скита.

Поуката следваше накрая:

Погледайте добре, о горди господари:

не чакайте светът да бъде благодарен —

и вас за верността тъй с гавра ще изрита.

Като прочете това, Анри пребледня. Той винаги бързо и буйно осъзнаваше несправедливото си отношение към другите, макар че скоро след това го забравяше. Беше по-склонен да намира извинения за постъпките на другите. Той признаваше заслугите на бедния Агрипа, но не одобряваше избухливостта на неговата поетична натура. Младият Рони обичаше парите над всичко: не само не ги пилееше, но и ги трупаше. Междувременно той бе наследил баща си, беше станал барон и сега притежаваше имение чак горе на границата с Нормандия. Когато се наложи Анри да изплати заплатите на своите войници, барон Рони продаде една гора, но се реши на тази постъпка, за да могат победоносните походи на Наварския крал да удесеторят дадените в заем пари. Той си построи в Нерак, оттатък стария мост, една къща, защото благосъстоянието има нужда от време да се утвърди. Впрочем неговият господар нямаше право да го мъмри и наказва, дори и при тежки прегрешения: при такива случаи Рони избухваше. Той не му бил нито васал, нито поданик — така каза право в лицето на Анри — и можел и да си върви, макар че и през ум не му минаваше подобна мисъл, ако не за друго, то поне заради новата къща. Анри му отвърна остро, че пътят му бил свободен и че той лесно щял да си намери по-добри слуги — но и Анри не говореше сериозно. Какъвто и да беше, Рони бе един от най-добрите му хора: макар че когато замина за известно време във Фландрия при една своя леля, която щеше да наследи, заради парите й той я заблуди, че е католик.

От две госпожици той избра по-малко хубавата, но по-богатата и се ожени за нея. Баронът прибра младата си жена от двореца си на север, когато там избухна епидемия от чума. Жената седеше насред гората в затворената си кола и от страх да не се зарази не искаше да пусне дори мъжа си при себе си. Баронът обаче не се плашеше от нищо. Той преодоляваше и чумата, и всички останали препятствия с необузданата си гордост. След като минеше опасността от някоя битка, той смъкваше бронята и веднага се залавяше със сметките. Участвуваше рамо до рамо със своя крал във всички боеве. И когато най-после кралството се обедини, Анри вече имаше в негово лице голям финансов министър.

А сега и двамата са още млади и в началото на жизнения си път, превземат заедно малки непокорни градове и излагат живота си заради знамето или заради някой вонящ ров — но щастливият Рони успява от всяка битка да излезе с печалба. Когато битката отмине и войниците се отдават на грабеж, кой спечелва четири хиляди екю наведнъж, спасявайки срещу тази отплата бившия им собственик — стар човек — от жестокостта на войниците? Анри добре познаваше момъка. Той обичаше славата, почестите — и не по-малко парите. Напротив, веднъж Анри се опита да залъже Морне с бъдните времена, когато и двамата щели да бъдат богати. Той го направи съзнателно, за да въвлече приятеля си в изкушение. Морне отвърна просто:

— Аз служа и това ми е достатъчно.

На това Анри отвърна с подчертана строгост:

— Аз не уважавам вашите жертви, господин дьо Морне. Мисля повече за своите собствени.

— Ние принасяме своите жертви не на хората, а на бога. — Отговорът беше смирен, но същевременно и назидателен.

Анри се изчерви.

Скоро след това техният малък отред бе нападнат в една горичка, и то от конниците на маршал Бирон, които бяха по-многобройни. Кралят на Навара и неговите другари нямаха друг избор, освен да се обърнат и да побегнат под град от куршуми. Когато най-после се спряха, оказа се, че един куршум бе отнесъл подметката от ботуша на краля. Кралят поднесе неповредения си крак, за да му надене някой друг ботуш. Онзи, който се притече да го стори, беше Морне. Анри не можа да види лицето му: Морне стоеше наведен, а от врата му струеше кръв.

— Морне! Вие сте ранен.

— Това е само драскотина, като си помисля за опасността, от която се спаси ваше величество. Аз ви моля за една награда, сир. Не излагайте занапред живота си така необмислено!

Анри се стресна. Това беше първата награда, за която Морне се молеше, и ето каква беше тя! Сега той вдигна лице и то беше цялото залято с кръв и съвсем пребледняло.

— Ние с вас бяхме на едно и също мнение за намеренията на маршал Бирон, сир.

И нищо друго; ала Анри веднага разбра: „… когато вие ме приемахте сам като приятел и без свидетели в парка Ла Гарен“ — и сърцето му лудо заби. Анри каза тихо:

— Утре, на същото място, по същото време.

Мъчителна тайна

Тази нощ Филип Морне спа малко и съвестта му не заспа заедно с него. Той отдавна вече се бореше със себе си дали да каже онова, което знаеше. И ето сега му се представи подходящ случай и той беше длъжен да го съобщи неотложно. И докато се унасяше в треска от раната, той се видя сам, застанал пред краля, и се чу да говори — по-бързо от обикновено и много по-настойчиво. Кралят се съгласяваше с всичко, не отрече дори и непристойния слух за жената на мелничаря — една позорна и на всичкото отгоре опасна история. Кралят сведе чело в знак на разкаяние, после отново го вдигна, тъй като Морне горещо го желаеше в своето бълнуване. Той не искаше да бъде причина кралят му да се засрами. Още по-малко имаше намерение да помрачи спомена му за най-любимата за него личност. Въпреки всичко случаят не търпеше отлагане, ако трябваше кралят все пак да бъде задържан по наклонената плоскост на неговите страсти. Трябваше да му се покаже докъде водят те; и това можеше само един човек: посветеният в мъчителната тайна.

„Господи! Освободи ме от задължението“ — молеше се трескавият и в бълнуването молбата му веднага се изпълни. Той нямаше нужда повече да изговаря онова, което така страшно го измъчваше, защото кралят го знаеше вече. Необяснимото се беше случило и сега кралят, а не вече Морне притежаваше изобличителните документи. Той ги извади, даде ги на Морне да ги прочете и го увери, че разкриването на тайната го е възпряло и го е спасило от падението. Сега той виждал — заяви кралят, — че дори един отдаден на бога живот може да бъде осквернен от непреодолимите влечения на пола, така че сега само някои посветени в тайната си спомняха с ужас и съчувствие за тази покойница. Какво значение имаше след това фактът, че цял един народ продължаваше да почита покойната си кралица като благочестива и чиста? „Аз — говореше кралят в съня на изгарящия от треската — приемам предупреждението и ще се поправя. Прощавам на всички, които са се покорявали на човешката си природа. Аз сам съм го вършил без мярка. Но сега с всичко това вече е свършено: давам кралската си дума.“

След като получи обещанието на краля, Морне заспа по-спокойно — но се събуди точно навреме, когато трябваше да отиде в парка Ла Гарен. Мисълта му беше съвсем ясна и въпреки всичко в първия миг той си помисли, че двата документа, съдържащи тайната, действително са в ръцете на краля, а не в неговите. Наложи се най-напред да отвори папката: те действително бяха там. Нищо не се бе променило, кралят не знаеше нищо и все още суровият дълг тежеше както преди върху плещите на Морне.

И както не се бе случвало никога досега, той влезе в алеята след краля. Анри вече измерваше пътя напред и назад с нетърпеливи крачки. Щом забеляза посланика, той го поведе за ръка към скамейката, погледна загрижен бинтованата глава и попита Морне как се чувствува. Едно малко парче кожа заедно с косата било отнесено от куршума — обясни Морне. Но раната била незначителна и съвсем не била достойна за кралско внимание.

— Ако е угодно на ваше величество, да поговорим по делови въпроси.

— Те действително не търпят отлагане — каза Анри, но се подвоуми, преди да започне да говори за паричните си затруднения.

Той усети у Морне нещо необичайно, което приличаше на страх.

„Навярно е прекарал лошо нощта“, — реши Анри и заговори за своите селяни, на които той трябвало на всяка цена да облекчи данъците. Как обаче да се попълнят непостъпилите в хазната приходи?

И той възкликна, полу на шега, но на сърцето явно не му беше до шеги:

— Да можех да постъпвам като покойната си майка, кралицата! Тя сама се наказваше и за най-малката си простъпка. По сто ливри плащаше на хазната, щом забравяше да отиде на молитва. Само че моите глоби щяха да бъдат много повече, отколкото на милата ми майка!

Тогава Морне преодоля страха си. То бе човешки страх и ето сега упованието в бога го измести. Морне се изправи и Анри го погледна любопитно.

— Покойната кралица — започна Морне ясно и спокойно, както винаги, — беше строга към себе си във всичко, само в едно — не. Нейно величество тайно е сключила непозволен брак с граф Гойон, който бе убит по време на Вартоломеевата нощ. Кралицата сключила този брак без благословията на църквата и не я получила и впоследствие, тъй като не желаела да признае открито допуснатата грешка. По това време тя беше на четиридесет и три години, а кралят, вашият баща, беше паднал убит девет години преди това. Тя имала син от господин Дьо Гойон.

Анри скочи.

— Син! Що за басни са това!

— В приходо-разходните книги на хазната ви, сир, няма записани басни. Там са отбелязани седемдесет и пет ливри, дадени за издръжка на едно дете на име Франсоа Гойон, което кралицата дала за отглеждане на двадесет и трети май 1572 година.

— Тъкмо тогава тя замина за Париж… искаше да ме ожени… и умря. — Анри се запъна, сълзи бликнаха в очите му.

Докато тази мисъл мина през главата му, Жана изведнъж стана още по-велика чрез тази грамада от чужди съдби около нея — неподозирани и неуловими. Синът й усети, че му се завива свят. После мисълта изчезна. Неочаквано синовната му гордост премина в чувство на унижение.

— Не е вярно! — извика той и гласът му секна. — Измама! Това е оклеветяване на една жена, която вече нищо не може да опровергае!

Вместо отговор Морне му подаде два изписани листа.

— Какво е това? — извика веднага Анри. — Кой се осмелява да прави писмени обвинения?

Той погледна подписите, единият беше на женевеца Дьо Без; после прочете няколко изречения и най-после се подчини на безспорната истина. Най-влиятелните членове на консисторията потвърждаваха от името на протестантската църква, че бракът на кралицата действително бил незаконен. Двете страни се били венчали само пред двама или трима свидетели: един брак по съвест, както се казваше в такива случаи, а всъщност — един брак без съвест. Добрите нрави били потъпкани и бракосъчетанието станало без знанието и признанието на църквата, дори настойчивите пожелания и съвети на църквата били пренебрегнати. Пасторите настоявали в името на бога до официалното признаване на брака съпрузите да не се виждат или ако това се налага, то да става само рядко, и най-много по за два-три дни: и дори по този начин те щели да служат само на съблазънта, която не бивало да се допуска, ако не искали да си навлекат гнева господен. Не се ли покорят, щяло да се наложи и двете страни незабавно да бъдат отлъчени от светото причастие.

Ето я истината написана. Кралица Жана е била заплашена с най-високо наказание от същата тази вяра, на която тя бе принесла в жертва всичко: спокойствието, щастието, силите и дори живота си. И защо?

„За да не вземе връх злото, опазил ни бог, трябва и църквата да прибегне до крайни мерки. Подобна голяма съблазън не може да бъде допусната от божията църква.“

Следваха всички подписи — и те, разбира се, бяха действителни. Едно запитване беше достатъчно, за да се установи това. Ала синът на сурово наказаната Жана нямаше никакво желание да почете пасторите с подобно запитване. Те бяха действували, водени от житейските предразсъдъци и съвсем не по волята на всевишния:

Това беше неговото впечатление, първото, и такова си остана в съзнанието му завинаги. Думите на тези духовници бяха: добри нрави, съблазън и законен брак — думи, които нямаха никаква връзка с духа. Те само утвърждаваха правото на живеещите в едно и също общество хора да се следят и шпионират помежду си, да се осъждат и оправдават взаимно и във всички случаи даваха на една деспотична общност властта да разполага с личността на отделния човек.

„Ние не бива да обичаме без надзор — мислеше си с негодувание синът на строго наказаната Жана. — Единственото ни утешение е, че можем да умрем само сред много шум и пред очите на всички!“

По лицето му не трепна нито мускул: той се бе научил да се спотайва като тях — в Лувърския дворец, и сега отново му се стори, че се намира там. Край него не вееше вече вятърът на свободата, откакто разбра, че тук, в собствената си страна, неговата мила майка е била сурово наказана, задето е обичала. Той бързо върна изписаните листове.

— Задръжте това за себе си! Или по-добре го върнете там, откъдето сте го взели!

Морне каза:

— Тези документи бяха в ръцете на пастор Мерлен, който се е намирал край нашата почитаема кралица в сетния й час. Покойната му поръчала да ги предаде на мене, за да не ги прочетат децата й.

— Ето сега аз ги прочетох — отвърна само Анри.

Морне дишаше с мъка, после гласът му прозвуча променен от силното вътрешно напрежение:

— Кралицата е признала на своя изповедник, че не могла да пази повече въздържание и тогава той се съгласил да я венчае тайно с граф Гойон. Той е знаел, че това не е истинско бракосъчетание, но го е направил от съчувствие.

— Морне! — извика Анри с не по-малко усилие. По-нататък думите му бяха само беззвучен шепот на една изтерзана душа. — Вие сте гарван — гарван с бяла качулка. Вашата превръзка и раната ви бранят от мен, вие много добре го знаете. Аз стоя обезоръжен пред един човек, който вчера се остави да го прострелят заради мен: и вие злоупотребявате с това. Принуждавате ме да чуя от вашите уста, че майка ми е била безпътна, какъвто съм и аз — и че аз също ще вървя по нейния път. Вие сте решили да сторите това, в случай че аз не се вслушам в съветите ви. Гарван — вестител на злочестини! — изкрещя неочаквано той, обърна се рязко и се отдалечи с едри крачки. Главата му бе приведена напред, сълзите капеха пред краката му.

Последваха дни, през които двамата мъже не се интересуваха един от друг. Кралят потегли срещу един малък непокорен град, ала не взе своя посланик със себе си. Но и сред грижите и сраженията, в които Анри търсеше забрава за тайната си душевна мъка, той все пак не можеше да се освободи от мислите си. Четиридесет и три годишна е била тя и все пак не можела да спазва въздържание. Нека ме улучи куршум! — искаше синът на кралица Жана. Нейният жизнерадостен син търсеше куршума в разгара на боя, та да съкрати времето, през което трябваше да продължава да се унижава като своята майка. И когато след това излезе здрав и читав от ожесточеното сражение, той отново беше весел, смееше се и се шегуваше мислено над праведната си майка, която все пак бе взела своя дял радост от живота.

Той постоянно имаше нужда от движение, защото, застоеше ли се на едно място, все се натъкваше на най-страшното — колкото и да бе странно, досега той никога не бе забелязвал подобни намеци. Сред народа се носеха приказки как кралица Жана се отнасяла към онези, които й се противопоставяли. Или ще станеш протестант, или ще изчезнеш в нейния дворец в По, където имало тъмнични подземия, и Анри ги знаеше, защото непосредствено до тях те пируваха. Майка му бе действувала жестоко в името на религията; и тъй като е била решена на всяка цена да запази в тайна своя брак, тя навярно е използувала тези тъмнични подземия, за да накара да замлъкнат онези, които са знаели твърде много. Сега тя доби съвсем нов образ за своя син, в когото продължаваше нейният живот. Той си спомни как преди години веднъж предварително си бе представил странно променените безжизнени черти на кралицата, точно в деня, когато нейният последен пратеник му бе донесъл последната й вест. Мъртвите продължават да живеят: те само променят вида си. Съпровождат ни непрекъснато, колкото и бързо да яздим, и неочаквано се изпречват пред нас в нов образ — познаваш ли ме? Да, майко!

Сега той разбра, че тя бе израснала в неговите очи. Това беше първата му мисъл в мига, когато научи за нейния таен брак. Сега мисълта придоби ясни очертания. Жана действително се бе издигнала чрез струпаните около нея чужди съдби — и въпреки това пак беше както някога праведна, храбра и чиста. И бе умряла за всичко това — включително и за своята късна страст. Красива е смъртта, която утвърждава нашия живот. „Господин Дьо Гойон, вие сте жив!“ — Така бе извикал Анри някога в голямата зала на Лувър след Вартоломеевата нощ, когато за първи път се изправи очи в очи с убийците. От безсилна ярост той призоваваше тогава мъртвите, сякаш те бяха в залата. „Господин Дьо Гойон, вие сте жив!“ — а той не беше вече жив и не се намираше в голямата зала, а лежеше долу в Лувърския кладенец за храна на гарваните. Едва днес той отново бе възкръснал, като един от онези, които бяха познавали отблизо тази жена.

В същото време и Морне не намираше покой. Той съжаляваше, задето бе причинил болка на своя крал; дори по-късно се съмняваше дали това бе принесло някаква полза. Научи, че непристойната и опасна история в мелницата продължавала; а именно тя бе накарала Морне да се реши окончателно да му разкрие мъчителната си тайна. Тревожеше го и обстоятелството, че сега кралят вече знаеше за съществуването на един свой брат, когото не можеше да признае: това би противоречило на религиозната практика и щеше да наруши общоприетия ред. Поради всичко това Морне се упрекваше, че бе дръзнал да смути сянката на граф дьо Гойон. Анри, напротив, бе склонен да му благодари. И така, развълнувани, макар и водени от различни чувства, един ден те двамата отново се прегърнаха — неочаквано и без думи, които само щяха да им попречат.

Мелницата

Анри язди към своята мелница. Колко често преминава той този път сам, по протежение на река Гарона, покрай малкото старо градче, после свива встрани. Клоните на дърветата го закачат, копитата на коня глъхнат в окапалата шума. На края на горичката той се спира и дебне нагоре към мелницата на ветровития хълм, за да зърне отнякъде мелничаря. Иска му се мелничарят да е заминал със своята каруца. Анри жадува да бъде сам с жената. Впрочем той има право да идва тук, когато пожелае. Мелничарят от Барбаст, това е самият той, всеки го знае. Наемателят на неговата мелница не е някакъв хитрец; въпреки това недодяланият дебелак бе пристигнал тук заедно с една млада хубава жена. Той познава своя господар и му дължи парите за наема. С наема се оправя младата му хубава жена, която обаче господарят не бива да докосва. Мъжът й е ревнив като турчин.

Мелничарят от Барбаст живее в приказките на народа. Възрастните простодушни хора дори наистина вярват, че той сам собственоръчно върти крилата на мелницата и събира брашното, падащо под воденичните камъни. Всъщност досега той не е завързал нито един чувал: това е работа на наемателя, който също така добре е вързал тук и жена си. Господарят и съпругът се разбират отлично помежду си; всеки знае какво иска другият, и затова е предпазлив и винаги нащрек. Това ги е сближило. Всеки път, когато господарят минава оттук, наемателят го кани да остане да хапне с тях. Не жената се осмелява да го покани, а само мъжът. Той много добре съзнава предимството си, този набит човек, собственик на желаната жена, но все още не е изпробвал достатъчно превъзходството си. Нека само господарят падне в клопката!

Днес Анри дълго чака на края на горичката, скрит под сенките; от мелницата не могат да го видят. Огромните криле се въртят с все сила — само в кръга на малкото прозорче не се подава широкото бяло лице на мъжа, който обикновено обглежда околността. А жената! В този миг тя подава глава отвътре, поглежда към гората, премигва, не вижда нищо и въпреки това лицето й е по-скоро хитро, отколкото уплашено. Какво ли означава това? Каквото и да е, полепналото по лицето й брашно прави още по-красиви тъмните й очи, освен това тя е стройна.

— Мадлон!

Той спокойно извиква името й, защото разстоянието до мелницата е голямо, а грамадните крила тракат; тя не го чува. Стряска се едва когато чува цвиленето на коня му; и преди да се отдръпне, тя прави към края на гората знак, който може да означава: „Ела! Сама съм!“

Анри завързва коня, минава полянката и заобикаля хълма, за да види дали все пак наемателят му не е някъде наблизо. Най-после влиза в мелницата. Грамадното мелнично помещение се разкрива пред него като на длан, две стени са затрупани с подредени един върху друг чували, откъм третата се въртят воденичните камъни в грамадния сандък, а откъм четвъртата пищи вятърът. Мелничарката бързо се извръща, когато вратата се затръшва от течението: тя току-що е изсипала жито върху камъка или се преструва, че го е сторила. Кърпата от врата й се е изместила и могилките от светла плът се издигат и снишават бързо от дишането на изненаданата жена.

— Велики господарю! — казва тя, подвива коляно и прибира с достойнство полите на роклята си. Тя не е някоя селска мома, умее да си служи с ирония и заговаря литературно, щом Анри се появи; и никой не може да я принуди да заговори по-простичко. Това е една от нейните хитрини, с които тя го задържа.

— Мадлон! — казва Анри, изпълнен с радост и нетърпение. — Твоят пазител е заспал в някоя кръчма. Имаме време. Дай да ти завържа кърпата. — Вместо това той сръчно разкопчава роклята й.

Тя не се брани, само повтаря:

— Имаме време. Защо бързате така, велики господарю мой? Щом получите онова, което желаете, вие ще си отидете, а аз ще остана тук да изплаквам очите си по вас. Така обичам вашата компания, защото вие говорите толкова красиво! — добави тя и в присвитите й очи, макар че изразът на лицето й бе почтителен, просветна повече присмех, отколкото в погледа на която и да било маршалска съпруга. В този миг в лицето на мелничарката Анри обожаваше целия женски пол: затова той въобще не обърна внимание какво върши тя. А тя постла два чувала ниско под купчина други, та се образува удобно място, върху което можеше да се седне или да се легне. После тя седна там, кимна му да се приближи и тъкмо така стана господарка на положението.

— Приятелю мой — поде тя, — сега веднага бихме могли да си дарим радостите на любовта; но това е едно забавление, в което аз не обичам да ме прекъсват. А по това време на деня е невъзможно да не влязат клиенти. Що се отнася до кръчмата, дано той да е заспал там; но кръчмата е само на хиляда крачки оттук, а някои хора се събуждат неочаквано.

Красивата мелничарка изговори всичко това със звънкия си равен глас, в който не прозвуча никакво смущение, макар че той с успех се постара да свали полата й. А тя се държеше така, сякаш това не се отнасяше до нея. Интересуваше се единствено от собствените си грижи и мисли — преметна закръглената си ръка през раменете му, за да я чува той по-добре, и премина към главното.

— Аз искам в най-скоро време ние двамата да можем да бъдем заедно от сутринта до вечерта и да се отдадем на радостта и любовта си, без да ни безпокоят непознати или някой неканен гост да ни унищожи най-приятните мигове. Не си ли съгласен с мен, мой мили приятелю?

— Доколкото разбрах проповедта ти — изрече той и се опита да я повали върху чувала, но не забеляза, че ръката, която го бе прегърнала нежно, всъщност бе станала нейна опора. И тъй като трябваше да се откаже от намерението си, той се разсмя и се върна към нейните думи: — Искаш мъжът ти да изчезне за един ден от пътя ни. Така ли, красива Мадлон? Ако такова е намерението ти, осъществи го! Ти си единствената, която можеш да го направиш.

— Тъкмо аз не мога, велики господарю. По-скоро ти единствен можеш да го сториш. — И тя му обясни какво трябвало да се направи. — Само вашите учреждения, сир, биха могли да задържат един мелничар за цял ден.

— Искаш да кажеш да го задържат в затвора?

Не, тя не искала да каже това. Но трябвало да се изготвят някакви документи, да се обсъждат надълго и нашироко, да се преписват многократно от писарите и чак привечер най-после да се подпишат от двете страни. От двете страни? Ами да, едната страна щял да бъде Мишо, наемателят на тази мелница.

— А другата страна?

Жената замълча за миг, докато поглеждаше през присвитите си очи, за да види дали младият й крал няма сам да отгатне мислите й.

„Мъжете оглупяват, щом са си наумили нещо друго“ — помисли си Мадлон.

— Вие лично, сир, сте другата страна — откри му тя, сниши глас и го погледна съчувствено заради смущението му. — Вашият нотариус ще изготви документите вместо вас, а през това време ние двамата ще се отдадем изцяло на щастието си.

При последните думи тя повиши глас и в него прозвуча някакво блажено очакване, макар че очакваното щастие бе примесено с кротка насмешка. Затова из един път той разбра всичко: тук искаха да го ограбят. Въображаемите документи нямаше да бъдат нищо друго, освен прехвърляне на мелницата на името на нейния простичък съпруг. Това щеше да бъде цената, тогава съпругата щеше да му отдаде изцяло любовта си; пък нека Мишо си се надява, че сделката ще се уреди, без да му сложат рога.

„Защото тя иска всичко — помисли си Анри, — мелницата, любов и особено победа — победа над двама мъже.“

— Разбрах — само каза той и в същия миг не желаеше повече от Мадлон нищо друго, освен онова, което тя сама вече му бе дарила: хитростта на жените, които са така изобретателни в изкуството си да обещават, в гъвкавостта и неумолимостта на сладките си сърчица.

В следващия миг той си помисли:

„Крадло, няма да успееш!“ — и действително я повали.

А тя извика:

— Мишо!

От натрупаните на камара чували един се отмести, през дупката изпълзя наемателят и се сгромоляса тромав като мечка върху Анри. За да се освободи от тежестта му, Анри трябваше да прояви ловкост, не по-малка от онази, която бе проявила жената в желанието си да го хване в свои ръце. А тя се възхищаваше от него като познавачка и изостави мъжа си на собствената му съдба.

И тъй като сега високопоставеният гост скочи на крака и успя да се отдръпне настрана, дебелакът се наведе с цел да изтича насреща му и да забие дебелата си глава в стомаха му. Ала Анри го събори и му извика с повелителен тон:

— Мишо! — но това вече не можеше да помогне.

Главата на дебелака така се бе наляла с кръв, че той всеки миг можеше да получи апоплектичен удар. Хвана се за ръката на господаря си, за да се изправи, и продължи да стиска мишницата на Анри, но той не се възпротиви. Нека човекът се успокои и да не става скандал. А Мишо подскачаше в сляпа ярост насам-натам, а може би яростта му не бе така безцелна, както си мислеше Анри, защото неочаквано двамата се оказаха до дълбокия сандък, където се въртеше воденичното витло. При последната крачка Анри разбра какво бе замислил другият и го събори с крак на пода, защото иначе ужасното щеше да се случи. Наемателят щеше да го хвърли в кладенеца и желязното витло щеше да захапе ръката на Анри.

Ужасът е изобретателен в проявите си. Наемателят Мишо започва да се търкаля на пода и да вие тихо, сякаш далече ревеше магаре. Междувременно той извива врат, за да се убеди още веднъж дали наистина нищо не се е случило с краля — и пак продължава да се търкаля по пода и да реве. Мадлон, по-бяла от брашното, клати глава като старица, коленичила на пода; тя иска да сключи молитвено ръце, ала не може, така силно треперят те.

Анри усеща как го побиват студени тръпки, но въпреки това напуска двамата съпрузи с буен смях, излиза от мелницата, тича, смее се, отърсва брашното от дрехите си, сам се отърсва от приключението. Има преживявания, които трябва да си останат в паметта ни така объркани и внезапни, както са се случили. Това особено се отнася до вражеските атаки във войната и в любовта. Бе успял да се измъкне безславно, но се отърва само със страха, и ето сега Анри яхва коня си и го пришпорва. В страната има безброй много мелници и още повече мелничарки. Тази мелница няма да ме види скоро. А дали все пак няма да намина някога отново?

Смяна на декора. Мелничарят Мишо гощава на трапезата си краля, един застарял крал със сива брада и шапка с пера. Пред него върви легендата за безброй многото му битки за това кралство. Придружават го също така всички негови легендарни любовни истории с жените на този народ. Петима души седят на масата, всички ядат от една голяма глинена паница, пред тях има порязаница хляб и вино в глинени чаши. Вечер е и в проветривата мелница над главите им мъждукат четири пламъчета от клюновете на лампата. Зад тях се е стаил мракът, светлината пада напред, осветява гърдите им: меко и настойчиво издига тя хората от заобикалящия ги мрак.

Подпрял се леко върху масата, кралят държи в ръка чашата си. Четирима от присъствуващите държат чаши, само мелничарката — не. Наведена напред над масата, вече застаряла и потънала в спомени, тя гледа унесено своя крал, който е вперил замислен поглед някъде към неизвестното. И все пак той е сам с нея на предния край на масата. Доста назад, сякаш уединени сами за себе си, на масата седят двама млади хора — дъщерята и мелничарският ратай, чукват леко чашите си и погледите им се потопяват умилително един в друг. Последен на другия край на масата вдига чаша мелничарят, размахва шапка и пее — пее песента на галантния крал. Косите на Мишо съвсем са посивели, той гледа предано своя крал, пее му весело и знае със сигурност, че кралят обича своя народ и всички дъщери на народа.

Песента събужда още веднъж любовта на младите хора и извиква болезнено в паметта на двамата застаряващи хора на предния край на масата някогашни спомени. Дал само наполовина ухо, кралят се усмихва като човек, за когото най-доброто вече е отминало. Някогашна Мадлон, само ти можеш да разбереш това! И все пак хубаво и приятно беше тогава въпреки коварното нападение. Вие двамата само си го знаете. А Фльорет — ранна зора, росна росица и нежен цветец, — по-късно тя не можа да познае милото си сърчице и сега отдавна вече не е между живите.

Врагът

Случаят с мелницата веднага се разнесе из цялата страна, както преди това историята за бала в Ажен. Тогава губернаторът бе видял в лицето на своя заместник виновника за всички тези слухове и сега бе убеден в същото. Бирон обаче надминаваше във всяко отношение предшественика си. Трябваше да се предполага, че мелничарката бе мълчала. Възможно е мъжът й да се бе напил и да се бе разбъбрил; странното бе само това, с каква упоритост бе използувано неговото признание. Той бе изправен пред съда, който заседаваше в Ажен, същия град, в който бе станал и първият скандал. Губернаторът искаше да не позволи на съда да разпита наемателя на мелницата: ала градските порти се затвориха пред неговите хора и върху крепостната стена се разхождаха само часовоите.

Този ден маршал Бирон не беше в Ажен: не бе дръзнал да действува така открито. Той всеки път избягваше да бъде в града, който затваряше портата си пред губернатора, а броят на тези градове нарастваше непрекъснато. Бирон не издаваше заповеди, които после могат да бъдат доказани. Пък и Анри трудно можеше да го обвини за въоръженото нападение, което бе коствувало на него самия подметката на ботуша му, а на господин Дьо Морне — парче кожа от главата заедно с косата. Маршал Бирон познаваше всички интриги, но умееше хитро да остава в полусянка: впрочем това изглеждаше съвсем необичайно за избухлив човек като него. Той четеше много; може би книгите го бяха направили коварен, макар че от многото четене хората по-скоро запазват душевната си чистота. Факт беше, че той създаваше лошата слава на губернатора, и то не само по отношение на жените. Сега вече се носеше слух, че Анри съблазнявал жените, но същевременно посягал и на живота на мъжете им. Много благородници вече не му се доверяваха и между тях бяха и онези, на които Анри бе защитил имота и живота от убийците и подпалвачите. Лесно е да се обвини един човек с разюздани нрави и в липса на справедливост, колкото и губернаторът да бе проявил доброта именно към тези поданици на страната си.

Анри беше принуден да наблюдава как славата му все повече се разколебава; и това не се отнасяше само до героя на галантните приключения, а и до управника и военачалника. Малко оставаше и той щеше да се превърне във владетел без тежест, без величие — само едно празно име и една титла: и тогава Бирон щеше да вземе цялата власт в свои ръце. Впрочем в провинция Гийена тя вече беше в негови ръце и Анри все още не бе успял да влезе в Бордо. Наместникът с многобройните си конници и ландскнехти се осмеляваше дори да предприема набези и срещу Наварското кралство. В такива дни Анри се затваряше в двореца си в Нерак като обграден отвред звяр. Той дори не свикваше тайния си съвет, страхуваше се да не изпадне в ярост и да издаде по този начин слабостта си. В такива случаи старите му приятели му правеха най-голяма услуга; на тях поне Анри можеше да се довери и да им разкрие душата си, а също и безсилния си гняв и напразните си планове за отмъщение. Той дори си позволяваше да пролее пред тях някоя и друга сълза на отчаяние.

Една вечер всеки от тях се държеше съобразно с природата си. Дю Барта ръмжеше нещо нацупено и неясно, Агрипа д’Обинйе направо предложи да възобновят войната срещу френския двор. И без това нямало никакво съмнение, че Бирон действувал така само защото знаел, че има поддръжката на кралския двор. Не напразно френският крал изпращаше пратеници, които призоваваха Анри да се върне в лоното на католицизма. Още по-недвусмислено бе настойчивото предложение той да дойдел в Лувър, за да си вземе сам Наварската кралица.

— Сир! Едно птиченце ми подсказа, че в такъв случай няма скоро да ви видим пак при нас.

Тези думи на Агрипа дойдоха тъкмо навреме; те изведнъж възкресиха пред Анри всички преживени някога опасности в Лувър, той видя мадам Катерина приведена над бастуна си, а лицето й вещаеше зло. Тези спомени прибавиха към негодуването му и ужас и Анри насмалко не даде заповед за поход. Начело на войските си той щеше да потегли срещу своя наместник. И още по пътя щеше да даде отбой, защото щеше отново да си възвърне здравия разум. Той си спести погрешната стъпка, макар че Дю Барта го увещаваше разпалено и с чисто сърце, позовавайки се на слепотата и покварата на човешката природа. Тогава се обади Филип Морне:

— Сир! Вие имате враг и неговото име е маршал Бирон. Не питайте чия заповед изпълнява той или само се прикрива зад нея. Защо искате той да настройва френския крал с други средства срещу вас, освен с тези, които използува срещу дребните земевладелци тук в страната? Той клеветничи срещу вас. Черни ви пред селяни и крале, защото иска да ви изтика от една провинция и да стане неин пълновластен господар. Сир, вие обгръщате с поглед цялото кралство. Един Бирон не може да види по-далеко от своята провинция. Тук трябва да го уловите и да го сразите със собствените му оръжия!

— Ще го направя за смях! — извика Анри. — Как можах и да си помисля да му обявявам война!

И той хвана Морне под ръка и го изведе на откритата колонада и докато вървеше нагоре-надолу с големите си бързи крачки, повтори:

— Отново имам враг! — и си мислеше за мадам Катерина, предишния му враг.

Морне заяви:

— Ние неизбежно срещаме врага, който небесата ни изпращат, и това е винаги врагът, който ни е тъкмо необходим.

Така говорят приятелите му, ала от това положението му не се оправя.

— Хубав враг! — възкликна Анри. — Със собствената си ръка отсякъл муцуната на коня си! Пък и накуцва.

Морне каза:

— Той не само е хитър, но е и любознателен, и непрекъснато ходи с плочата си за писане в ръка и си забелязва всичко, което чува.

— Той накуцва — каза Анри — и освен това пие. Болен е от черен дроб и скулите на лицето му са съвсем изпъкнали. Децата бягат от него, когато той случайно ги погледне със злите си очи. Плашило за хорските деца, и на всичко отгоре възрастен човек, на не по-малко от петдесет години! Морне, небето ме е онеправдало, изпращайки ми този враг, аз заслужавам по-добър.

— Нека бъдем благодарни — отвърна Морне и двамата се разделиха.

Губернаторът веднага започна страшна война срещу своя наместник. Където и да отидеше онзи, край него брояха останалите празни бутилки на трапезата му, особено старателно обаче брояха бутилките, които той изпразваше между две хранения. Губернаторът се стараеше всячески да осведомява народа обстойно за изпитите от маршал Бирон количества вино. Скоро хората започнаха сами да допълват тези разкази, и сега вече разправяха, че маршалът бил принуден да прекара една нощ в крайпътна кръчма, защото не бил в състояние да стигне до града. Вследствие на разгласяването на подобни срамни подробности най-напред благородническата младеж се възбуни срещу Бирон; защото младежта вече не пиеше безмерно, това бяха обичаите на застаряващото поколение. Младите правеха като Анри, те пиеха на обед и на вечеря и накрая изпразваха по една чашка. Когато Анри посещаваше някой селски дом, той сам си наточваше чаша вино от бурето; но не го правеше от жажда, а само за да печели популярност сред народа. Бедните хора никога не го бяха виждали пиян и затова бяха уверени, че той носи повече от тях, макар че те по цял ден мислеха само за пиене. Затова и не му придиряха чак дотам, когато някоя от дъщерите им раждаше дете.

Откакто бе престанала да пие, благородническата младеж беше по-склонна към разврат и смяташе, че по този начин се отдава на по-изтънчени удоволствия от пиенето. Макар че и двата недостатъка бяха пороци, те все пак казваха, че в единия вземал участие и духът, защото за да се върши, били необходими съобразителност и смелост. Пиенето бил най-долният порок, защото е съвсем земен и плътски и от него умът затъпява, пък и други способности замират. Бирон обвинява губернатора само в онова, което сам не може да върши. А да се отличат там, където той се проявяваше — най-много неговите немски конници можеха да считат това за чест.

Бирон си записваше върху плочата подобни думи и им отвръщаше в замъците, които посещаваше, че неговото поколение било добродетелно като него самия и че той лично бил встъпил в брак непорочен — и макар че беше след вечеря, той подкрепяше думите си, като обикаляше на ръце около масата. А който се случеше по-наблизо, виждаше дори, че той не използува дланите си, а се опира само на двата си палеца. Но той не се позоваваше само на запазените си физически сили, а още повече на думите на Платон. Защото гръцкият мъдрец бе забранявал виното за децата до осемнадесетгодишна възраст и обявяваше, че до четиридесет години никой не бива да се напива. След това той прощаваше напиването и смяташе, че чрез виното бог Дионисий възвръщал на застаряващите мъже някогашната им веселост и добро душевно разположение, та те дори се осмелявали да потанцуват. И маршал Бирон действително канеше домакинята на танц, но това не му пречеше малко по-късно да напусне замъка, след като бе вдигнал ужасен скандал.

Анри, който научаваше за всичко това, всъщност беше склонен да се смили над този чудак. За него беше естествено да мисли толкова много за врага си, че накрая дори започваше да изпитва добро чувство към него. Но не така беше настроен и врагът му. Маршалът не отвръщаше на любезните опити на губернатора грубо, а с язвителни подмятания. За да спечели по някакъв начин стареца, Анри му изпращаше хубави книги, които се печатаха по негова поръчка. Неговият печатар Луи Рабие знаеше най-новите усъвършенствувания в областта на печатарското изкуство. Против волята на град Монтобан, с който Рабие бе свързан с договор, губернаторът го взе на работа при себе си, даде му къща и петстотин ливри: срещу това майсторът отпечата за него Плутарх, някогашния учебник за каляване на волята. Анри изпрати на маршала речите на Цицерон: един голям разкошен том, върху чиято кожена корица бе отпечатан със злато гербът на Навара.

Маршалът не повярва, че такава скъпа и ценна книга му е направена подарък; или поне се престори, че не го вярва. Затова той върна книгата обратно с любезна благодарност. Когато Анри отвори томчето, той видя вътре един подчертан пасаж: един-единствен. Това беше превод от Платон и гласеше: Difficillimum autem est, in omni conquisitione rationis, exordium[1], което на обикновен език гласеше: всяко начало е трудно. Но изречено от един враг, който вече не бе млад, то можеше да означава също така: проклето хлапе!

Анри не се отчая и заръча да опаковат друга от неговите красиви книги — трактат по хирургия, — и тук също бе подчертано нещо, един трактат от поета Лукреций. Латинските стихове говореха:

Гаснеят неусетно всички сили

и жизнените сокове пресъхват —

неспирно ние слизаме надолу.

Щом прочита това, Бирон излиза от кожата си и изгубва всякакво чувство за мярка. При пръв удобен случай той връща на губернатора цитат от поета Марциал за окосмяването на тялото. Неговата кожа бе чиста и с жълт цвят, каквато бива кожата на болните от жълтеница: кого тогава той искаше да уязви, споменавайки косматите крайници? Анри се убеди, че не можеше да излезе на глава с този свой враг: трябваше да се бори. И той му изпрати чрез друга книга още едно послание, чийто автор беше поетът Ювенал: Nec facilis victoria de madidis…[2]

Когато те, удавени във вино,

неясно и несвързано говорят,

недей мисли, че ти си победител!

Това все още бе проява на любезност и всъщност последен опит да постигне някакво разбирателство със своя наместник. Ако те двамата, както единият, така и другият, бяха честни в намеренията си, то — така съобщи губернаторът на своя наместник — би трябвало да докажат това, като служат съвсем единодушно оттук, от провинцията! Гийена, на френския крал. В отговор на това предложение маршал Бирон се затвори и укрепи в град Бордо. Разпръсна слуха, че при първа възможност щял да вземе в плен Наварския крал и да го изпрати в Париж, защото там го очаквали с нетърпение и особено мадам Катерина чезнела от мъка по своя любим зет! Това вече Бирон не биваше да казва. Анри назова приятеля си празен самохвалко и нищо повече, но въпреки това нареди в цялата страна да пресрещат пратениците му; и по най-затънтените пътища не биваше да премине нито един.

После неговите хора започнаха да му водят един подир друг куриерите на Бирон. Един от тях носеше само едно съобщение за проведеното състезание между латинските поети; случаят бе представен като държавна измяна, която наместникът успешно бил разкрил. Наистина стиховете били насочени срещу маршала заради верността му към френския крал; но той твърдеше, че всъщност те можели да бъдат тълкувани двусмислено. „Неспирно ние слизаме надолу!“ — според него се отнасяло еднакво и за двора! За краля и за неговия дом!

Няколко часа след пратеника, който трябваше да предаде само това критично съобщение, бе заловен втори: той бе изпратен с по-ясна заповед. В новото съобщение не се говореше вече за откъсите от великите стилисти, а за грабежи по търговските пътища, за насилия, палежи и убийства, които — според доклада на Бирон — отиваха все за сметка на Наварския крал. Той щял да разори една цяла провинция на кралството, за да може след това по-лесно да я завладее. Така пишеше Бирон, който всъщност сам вършеше всички тези злодеяния! — и когато Анри прочете тези редове, той решително промени мнението си и за целите, които преследваше неговият наместник в Гийена. Сега той погледна с по-строги очи цялата дейност на този човек. Не беше вече време за шеги. Трябваше да се действува круто, да се удари той и да се стресне сериозно, което щеше да бъде само от полза за самия наместник. Може би по този начин той щеше да миряса за известно време.

— И когато всичко мине, пак ще се смеем.

На тези думи на своя господар Агрипа д’Обинйе възрази:

— А защо да не се посмеем още докато действуваме? Хрумна ми някаква неясна още идея — рече той на Анри, като го дръпна настрана.

Анри смяташе, че врагът не е чак дотам смешен, докато замисля в един укрепен град нови нападения. Точно същия ден неговите хора бяха заловили още един пратеник на маршала и това беше решаващо. Съобщението обещаваше на кралицата-майка залавянето на Наварския крал. За да го предаде, маршал Бирон искаше като награда да получи за лично владение голям брой градове както в провинция Гийена, така и в Беарнската страна.

Анри наистина се изплаши. Той седеше на брега на един ров, небето беше смръщено, местността и родното убежище вече не му осигуряваха безопасността, и врагът не на шега го заплашваше. Не е страшно да имаш враг и да го познаваш: яхваш коня си срещу него и го биеш и първият страх бързо преминава. Страшно е, когато разкриеш тайните му козни и изведнъж усетиш да те лъхне в лицето полъхът на една бездна, за която не си подозирал. Сега от бездната вече се издигат задушливи изпарения. Преглъщаш и ти се иска да повърнеш.

„Бирон иска да му дадат моите градове!“ — повтаряше младият крал, седнал на брега на рова.

Когато вдигна глава, Анри срещна погледа на заловения пратеник: той стоеше пред него със завързани крака.

— Та ти си хугенот! — възкликна Анри.

Човекът отвърна:

— Маршал Бирон не ме смята за такъв.

Анри го разгледа внимателно и накрая вдигна ръката си с дланта нагоре като човек, който няма друг избор.

— Съгласен ли си и готов ли си да измениш на господаря си заради истинната вяра? Ще му предадеш едно съобщение и той трябва да ти повярва, че се връщаш от Париж. В действителност до деня, в който щеше да се върнеш от Париж, ти ще лежиш в тъмницата на моя дворец в Нерак, където няма да ти бъде много лесно.

Това съвсем не стресна момъка и той понесе дори и следващите обиди. Губернаторът определи каква парична стойност ще има неговото предателство. След това неговата хазна в По щяла да изплати сумата. После Анри пришпори коня си и изчезна; беше забравил за тъмницата и момъкът беше свободен. От този час обаче той остана под постоянно наблюдение, следяха го къде отива и с кого говори. Той се скри и мълчеше, докато най-после му дадоха доверието си. С празни ръце и със заръката да съобщи едно-единствено изречение, пратеникът се върна обратно при господаря си, който го бе изпратил в кралския двор.

Вследствие на това съобщение маршал Бирон действително се отправи към една самотна къща, наричана Кастера, остави малката си свита до най-близкия храсталак и подкара коня си съвсем сам през откритата поляна. Полето беше голо и изсъхнало под черните гонещи се над него облаци. Маршалът обичаше вятъра и затова не носеше шапка, беше и без наметало, тъй като бе доста разгорещен от виното. Той се олюляваше насам и натам върху своята кранта, не по-малко кокалеста от него самия, ала никога не падаше от гърба й. Всеки знаеше това. И който го видеше, веднага разпознаваше жълтото му теме, суровия поглед — един скелет, сглобен с панти, тракащи зловещо. Буря, безбрежни поля — и смъртта на кон: на никого от простите хора от народа, на които губернаторът бе заповядал да се изпокрият навред около къщата, не му беше до смях. Маршалът бе попаднал в засада, и заслужено. Не можеше да извърне коня си и да побегне. Вече е на сто крачки от къщата, която стои открита и самотна, с тясно балконче над покрива.

На балкона се показва нещо. Маршал Бирон веднага се спира, защото го обзема ужас. Сега предчувствията му все пак се оказаха основателни. Фигурата горе не бе излязла от къщата, а се бе появила изведнъж. Значи, беше се изправила от пода, а това е недопустимо за личност като мадам Катерина. Бирон вижда съвсем ясно, винените па̀ри никога не му премрежват погледа. Той много добре познава старата кралица, нейното голямо тежко лице под вдовишкото боне. Той чува също така нейния глас, който трудно може да се сбърка с някой друг. Агрипа не напразно е изучавал в продължение на четири години нейния добродушно-зловещ глас, и сега му подражава безупречно.

— Негодник! — извиква той през поляната към самотния ездач. — Негодник, стой там, където си. Що за безобразия вършиш тук: само пиянствуваш и разпращаш латински стихове нагоре и надолу! А срещу това искаш да заграбиш цели градове и да плячкосаш кралството! Наварският крал е мой любим зет и аз не мога да чакам тебе да ми го доведеш! Предпочетох сама да дойда и да се помиря с него, което никак няма да ми бъде трудно, щом доведа със себе си красиви жени. А каква е тая история с мелницата? Къде си се бил сврял ти по това време? Вместо да го заловиш, си се въргалял пиян в някоя кръчма!

Маршалът изслуша тази необикновена реч докрай. И когато тя свърши, той вече беше сигурен — извади пистолета от колана си и натисна спусъка. Ала фалшивата мадам Катерина навреме се беше скрила и само горе на стената зейна дупка. Бирон пришпори крантата си, ала в същия миг иззад ъгъла на къщата излезе друг конник, сам губернаторът или така нареченият крал, този шегобиец, който иска да се подиграва със заслужили маршали! Погледът на стария човек е станал стоманен, Бирон стисва зъби и несъзнателно вдига пистолета си.

— Добре че изстреляхте куршума — извиква предизвикателно Анри. — Иначе има опасност да изтребите целия кралски дом. Ще трябва да уведомя кралицата-майка, че вие се целихте по нея, господин Дьо Бирон.

Занемял от ярост, маршалът не може да каже нито дума. Най-после се овладява.

— Вие изпречихте насреща ми това плашило с увиснали бузи и дебел нос от восък, и сте натъпкали тялото с парцали! Но дори да беше истинската мадам Катерина, кълна се в бога, пак нямаше да съжалявам за изстрела!

— Виж ти, какъв герой! — насърчава го Анри. — Сам бог Марс ми говори.

— Мои ще бъдат градовете! — изревава маршал Бирон. — Моя ще бъде цялата провинция! Наварски или френски крал — все едно, — има достатъчно бесилки за всички! — Така крещи той.

Защото възможно е той наистина да умее да се държи здраво на седлото и да гледа уверено в далечината: но ето че сега губи власт над себе си и яснотата на мисълта си.

— Негоднико, ти се издаде — произнася над него познатият мазен глас: на балкона отново се появява мадам Катерина, дори го сочи с пръст.

Бирон неочаквано потреперва от глава до пети, извръща рязко коня си и побягва. Тогава въоръжени мъже му препречват пътя, спират го и не дават възможност на малобройната му свита да се приближи. Една заповед на губернатора обаче слага край на завързалия се ръкопашен бой:

— Пуснете го да си върви! Вече го видяхме колко струва!

Бирон си отива. Преоблечен като стара вдовица, Агрипа започва да танцува на балкона, а насъбраните отдолу плясват с ръце и измъкналият се от прикритията си народ също танцува. Утре цялата страна ще разказва тази история и целият народ ще се смее като нас тук. Всеобщият смях е полезно оръжие срещу врага. Бирон ще се скрие — за по-дълго време, а междувременно дворът трябва да бъде уведомен за случилото се дотолкова, доколкото това ще е полезно: не повече. Ще премълчим за балкона.

[1] Обаче най-трудно е началото за всяко търсене на разумно основание (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Не е лесна победата срещу пияници (лат.). — Б.пр. ↑

Град Оз или човечността

Остър пристъп на болестта му попречи на маршала да изпрати куриерите си до Париж. Той бълваше жлъч заради претърпяното унижение пред провинцията и пред цялото кралство и му се струваше, че чува смеха им чак до болничната си постеля. Макар че Анри го пропусна в своите донесения, дворът скоро бе уведомен, че маршал Бирон е стрелял срещу подправената фигура на кралицата-майка. Френският крал, когото той бе заплашил с бесилка, смяташе да го извика в парламента и да го изправи на съд. Мадам Катерина убеди обаче сина си, че е по-добре да не пречи на двама от враговете си, които сами са се хванали гуша за гуша. Така не бяха взети никакви мерки срещу наместника на губернатора; на Анри изпратиха само отговор с красиви думи.

За сметка на това той отмъсти за някои злодеяния на Бирон, докато маршалът боледуваше съкрушен. За жалост, той трябваше да допусне и най-ужасни прояви на мъст, тъй като войниците му съвсем бяха освирепели от зверствата на Бироновите хора. Ала градовете, които така или иначе се бяха подчинили на наместника, виждаха в лицето на Анри и неговите хора не по-малко жестоки отмъстители. И за двете страни беше достатъчна само някаква мълва, за да предизвика ужасно отмъщение, което влечеше след себе си още по-страшно наказание. Така и едните, и другите наистина се превърнаха в изчадия, за каквито сами се обвиняваха помежду си, че са, дори ставаха още по-зли и се надпреварваха да си съперничат в безчовечността си.

Веднъж по пътя от Монтобан за Лектур съобщиха на Анри, че му готвят нападение из засада: той веднага изпрати господата Дьо Рони и Дьо Мей с двадесет и петима конници да прочистят опасния планински проход. Задачата бе изпълнена и триста души от вражеската войска потърсиха убежище в една голяма църква със здрави зидове: наложи се да подкопаят проход под нея и това трая два дни и две нощи. Когато обсадените се предадоха, Наварският крал реши да обеси шестима от тях и да освободи всички останали. Но се оказа, че не бива да бъде милостив, защото неочаквано стана известно, че същите тези католици се бяха държали ужасно в град Монтобан. Те не само изнасилили шест млади протестантки, но каквито изверги били, „напълнили телата на нещастните момичета с барут“ и ги подпалили и шест хубави и благочестиви девойки били разкъсани на парчета. Затова сега тристате пленници бяха избити най-безмилостно.

По време на клането Анри се махна оттам, сякаш бягаше. Той бе отчаян заради доброто си име, което трябваше да опетни с кръв само защото неговият наместник не се спираше пред нищо. Бирон беше уверен, че от страх градовете няма да отворят вратите си пред губернатора. Справедливостта и строгата дисциплина, с които отначало се славеше губернаторът, по замисъла на наместника трябваше да се изродят в жестокост; той дори вече беше на път да направи и името на Анри също така омразно, както своето собствено. Анри разбра това и докато бягаше далеч от клането на тристате пленници, реши занапред да действува не така, както го принуждаваше неговият наместник.

Оз беше един от малките непокорни градове, които не искаха да разтворят вратите си пред него и да му се подчинят. Всъщност се противяха само старейшините на града и неколцина граждани, които притежаваха повече земя от останалите, а бедните работеха за тях. Простият народ беше на страната на Наварския крал, който посещаваше бедняшките им домове и любеше дъщерите им. Затова и те го обичаха. Ако зависеше от бедните, те сигурно щяха да разтворят градската порта пред него; ала не можеха заради гарнизона, а той служеше на богатите. Съпротивата на бедните обаче всяваше недоверие между заможните. Всеки гледаше предварително да си осигури някакво оправдание, за в случай че градът се предадеше. Един аптекар каза на съседа си сарач:

— Ще ти кажа под секрет, съседе! Знаеш ли ти кой приготовлява сладка̀та за Наварския крал? Неговият аптекар в Нерак, на име Лалан; само че аз му продадох рецептата.

— Съседе — отвърна му сарачът, — това е също като кожения калъф за кралската чаша. Калъфът имаше нужда от поправка, но никой не биваше да знае за това, защото щом един калъф не е под ключ, много лесно могат да го посипят с отрова. Та хората от двореца ми го донесоха на мене да го поправя — прошепна сарачът.

Същевременно и двамата добре запомниха непредпазливото изказване на другия, за в случай че маршал Бирон пристигнеше в града по-рано от Наварския крал. Тогава всеки друг, освен мене ще трябва да понесе сурово наказание. На една жена се присъни ангел, който й оповестил пристигането на маршала, и тя разказа това на всеослушание насред пазара. Това обаче криеше опасност за мъжа й, ако се случеше губернаторът да пристигне в града по-рано. Той беше каруцар и бе приел разписка, която господин Д’Обинйе бе дал на един кръчмар в околността. Там се бе спрял да обядва Наварският крал: в краен случай разписката щеше да послужи на каруцаря и да го защити.

Градските порти се отваряха за чужди хора само ако не бяха многобройни; така Анри бе уведомен както за несъгласието на гражданите, така и за техните страхове. Гарнизонът не беше голям, освен това бе станал несигурен поради несполуките на Бирон. Губернаторът взе със себе си петнадесетина дворяни, които облякоха над броните си ловджийски куртки: така те трябваше да влязат незабелязано през градската порта. Ала, едва Анри влезе вътре, един войник се развика:

— Наварският крал! — и преряза въжето на падащата решетка.

Петимата мъже останаха в клопка — Анри, Морне, както и господата Дьо Бац, Дьо Рони и Дьо Бетюн. В града веднага удариха тревога, народът грабна оръжието и наобиколи застрашително петимата смелчаци.

Челният отред на гражданите броеше петдесетина мъже и Наварският крал тръгна право срещу тях с пистолет в ръка, като същевременно заговори на своите четирима дворяни:

— Напред след мен, приятели и другари! — Само че думите му бяха по-малко насочени към неговите другари, отколкото към добрите граждани на Оз, които той искаше да възпре и сплаши. — Напред след мен! Тук вие ще трябва да проявите мъжественост и решителност, защото от това зависи нашето спасение. Следвайте ме и правете каквото правя и аз! Не стреляй! — извика той още по-силно. — Остави пистолета си в кобура! — сякаш говореше на четиримата си другари.

Всъщност въоръжените граждани много добре чуха ясното слово на този изпаднал в такава беда крал и го слушаха с отворена уста, без да помръднат от мястото си. Трима измежду тях все пак извикаха:

— Стреляйте по червената дреха! Това е Наварският крал.

Но преди още някой да се опомни, Анри стремително връхлетя и се вряза сред тълпата. От ужас тя се раздели и се отдръпна назад.

От задните редици се разнесоха няколко пушечни и пистолетни изстрела. В същия миг в уличката настана боричкане, защото бедният народ, който обичаше краля, се нахвърли върху онези, които бяха стреляли. А те самите и без това се бяха изплашили; още щом стреляха, те сами се хванаха за косите и никой не искаше да признае, че куршумът е излязъл от неговото оръжие. Анри изчака спокойно: не мина много и старейшините или, както те самите се наричаха, консулите на града, се хвърлиха в краката му и заредиха като литания:

— Сир! Ние сме ваши поданици и най-предани слуги. Сир! Ние сме ваши…

— Но вие се целихте в моята червена куртка! — отвърна Анри.

— Сир! Ние сме ваши…

— Кой стреля по мен?

— Сир! — молеше се един гражданин с кожена престилка. — На мен ми донесоха да поправя кожения калъф на вашата чаша. Аз не бих стрелял по свой клиент.

— Ако непременно трябва да се бесят хора — посъветва някой, набрал смелост от страх, — сир, тогава обесете само бедни хора: и без това в наши дни те доста са се навъдили.

Анри реши с висок глас:

— Аз няма да допусна градът да бъде ограбен, макар че такива са правилата и обичаите, пък и вие си го заслужихте. Но всеки ще трябва да даде по десет ливри на бедните. Доведете веднага свещеника и предайте парите на него!

Довлякоха един възрастен свещеник и веднага се опитаха да стоварят цялата вина за сполетялата ги беда върху него. Той бил внушил на жената на каруцаря, че някакъв небесен ангел й съобщил за пристигането на господин маршал Бирон, а не на Наварския крал, и само затова — за свое най-голямо съжаление сега — те били затворили градската порта. Настояха старецът да изкупи вината на целия град. Щом нямаше да бесят нито тях, нито бедняците — то все някой трябваше да увисне на бесилото, жителите на Оз не можеха да си представят, че работата ще мине без това. Анри изрично заповяда:

— Никой няма да бъде бесен! Няма да има грабеж! Но аз искам да ям и да пия.

Един кръчмар веднага се възползува от случая и изнесе маси насред площада — за краля, за господата, за консулите и за богатите. Анри нареди да донесат столове и за бедните.

— Сега те имат пари, тъй като вие ще им ги дадете.

Бедните не се оставиха да ги канят втори път, но Анри не можеше да се приближи до отреденото му място от коленичилите пред него, всеки от които искаше отделно уверение, че няма да закачат живота и имота му. Другите ги пощадихте, но мене? А мене? Това бе някакво отчаяно хленчене на хора, които не можеха да разберат какво се бе случило с тях и не можеха да го повярват, макар че бяха спасени. Напротив, те непрекъснато си мислеха, че ще им се случи онова, което знаеха, че следва в такива случаи. От такъв ужас човек лесно може да загуби вътрешното си равновесие, което му е необходимо, за да живее.

Каруцарят, чиято жена бе сънувала ангела, се олюляваше объркан и питаше всекиго:

— Какво се случи? — И все по-настойчиво, все по-високо питаше каруцарят със затворени очи, сякаш цяла армия от ангели вървеше насреща му и го заслепяваше: — Какво се случи, какво е това?

Най-после отговор му даде един дребен господин със зелена ловджийска куртка:

— Човечност е това. Новото, което ние сега преживяхме, е човечността.

Каруцарят отвори широко очи и изведнъж позна господаря, чиято разписка той бе получил от кръчмаря срещу дълга му. Извади разписката и попита:

— Ще ми я осребри ли господарят?

Агрипа се начумери от това и извърна гръб на кредитора си. Каруцарят се отдалечи в противоположна посока, размахвайки ръце над главата си и повтаряйки непрекъснато новата дума, която сега бе чул и която не можеше да проумее. Тя го накара да се усъмни в устойчивостта на този свят на разписки и отмъщения, дори го хвърли в смъртоносни черни мисли. И той се обеси на една греда в плевнята си.

А в същото време на пазарния площад пируваха. Девойки с приятно разголени ръце и рамене поднасяха ястията и виното и приемаха с радост благодарността на гостите, които само допреди малко смятаха, че вече е ударил последният им час. В разговорите си те споменаваха новата дума, която бяха чули, споменаваха я полугласно като някаква тайна. После вдигаха въодушевено чаши за здравето на младия крал, който ги бе оставил живи, макар че те наистина не го заслужаваха, и бе пощадил имуществото им и дори бе седнал заедно с тях на трапеза. Така те решиха вовеки да му бъдат верни и ревностно се кълняха в това.

Анри разбра, че правилно бе постъпил в името на своето дело. Той гледаше хората. И тъй като сега нямаше нужда да печели сърцата им, да ги надхитря и побеждава, той най-после разбра правилно израза на тези бедняшки лица — до преди малко обезобразени от гняв и страх, сега неописуемо щастливи. Анри махна с ръка на приятеля си Агрипа, защото знаеше, че той вече бе приготвил поредната си песен. Агрипа се изправи.

— Тихо! — извика някой и всички притихнаха.

Агрипа запя — всеки стих по два пъти, като втория път всички подемаха песента заедно с него, с веселия и бърз такт на псалмите:

Кърши отчаяно ръце

закривай скръбното лице,

защото твоят край настана.

О, християнино, ти рано

повярва в днешния човек

и в този безотраден век!

Не вярват си един на друг,

та вечно бой се води тук,

а после вайкат се унило,

щом видят, че стърчи бесило:

дано не съм така злочест

и друг дано обесят днес!

Владетелят велик веднъж

с подкрепата на учен мъж

добри и зли направи равни.

Това е свободата! Славно!

Човечност висша някой ден

ще ви спаси от този плен.

Височайши гости

Резултатът от случката в Оз беше, че маршал Бирон се ожесточи от нея много повече, отколкото от поражението си край самотната къща Кастера. Наварският крал се стараеше да затвърди влиянието си с непозволени средства и наместникът му ги осъди още в самото начало — без оглед на това, че според мнението на стария маршал натрапникът изобщо не биваше да си завоюва каквото и да било влияние. Горчива завист гризеше Бирон. В писмата си до Париж той отдавна вече се оплакваше от популярността на младия човек и от неговата безнравственост. След събитията в Оз обаче в тях звучеше смут и объркване. Според тези писма Анри пренебрегвал законите на войната, тъй като нито бесел, нито грабел; той дори подкопавал устоите на човешката общност, пирувайки на една и съща маса с бедни и богати!

Докато в провинцията царяха раздори, на кралицата-майка й беше все едно. Сега обаче тя научи от специални съобщения, а не само чрез Бирон, че градовете един след друг се предавали на губернатора. А това вече тя не можеше да позволи. И реши лично да се появи на Юг, за да не се случи там нещо още по-лошо.

Мадам Катерина реши, че е длъжна на зет си поне да му заведе съпругата. Двете кралици пътуваха от втори до осемнадесети август, когато пристигнаха в Бордо под закрилата на маршал Бирон. Те водеха със себе си цяла армия дворяни, секретари и войници, без да забравяме и неизменните придворни госпожици и красиви жени на двора, между които бе и Шарлота дьо Сов. Тя бе поканена против волята на Наварската кралица по заповед на майка й.

Пъстрото шествие пътуваше както винаги сред най-голяма тържественост, която се нарушаваше от всевъзможни страхове и премеждия. На юг, близо до океана, очакваха да ги нападнат хугеноти; няколко пъти спираха насред полето — коли, конници и пешаци. Въоръжената охрана в миг обграждаше каляските на кралиците. И щом отминеше лъжливата тревога, шествието продължаваше с весели подвиквания. За сметка на това при всяка по-дълга почивка те се радваха на собствения си блясък. В град Коняк Марго преживя един от най-големите успехи в живота си: първите дами на града гледаха смаяни разкошната й рокля, потресени и загубили ума и дума. Една звезда бе изгряла над тази далечна провинция; горко на парижкия двор, който бе осиротял от тази прелест и сега бе останал без своето слънце: така прехласнато говореше един от участниците в шествието, някой си господин Дьо Брантом. За него самия щеше да бъде по-добре, ако имаше дълги и добре оформени крайници както господата Гиз, Бюси, Ла Мол. Марго повече държеше на това, отколкото на вдъхновението. Да приказва и тя можеше; при влизането в Бордо, което се превърна в истинско триумфално шествие, тя отвръщаше с величие и изящество на всички, които я приветствуваха. А най-любезно я приветствува Бирон.

Освен всичките си останали длъжности маршалът заемаше и поста кмет на Бордо, главен град на провинцията; а тъкмо той досега все още не бе допуснал губернатора. Анри направо отказа да посрещне там кралиците. Трябваше да се водят преговори и те продължиха почти седем седмици. Така Анри постигна двете страни да се срещнат в същата онази самотна къща Кастера, където Бирон бе претърпял своето поражение, та целият край говореше още за това. Маршалът не посмя да се яви там. Анри дойде заедно със сто и петдесет дворяни на кон и техният вид събуди у старата кралица колкото възхищение, толкова и загриженост. Толкова по-любезно увери тя своя зет в добрите си чувства, които били напълно миролюбиви. Тя дори стигна дотам, че го нарече наследник на престола — след сина й Д’Алансон, разбира се; ала и тя, и той еднакво добре разбираха какво означават тези думи.

После се качиха в същата каляска — избягалият пленник и убийцата на майка му и на всичките му приятели. Не престанаха да се обясняват взаимно в любов чак докато пристигнаха в селището Ла Реол, където най-после можаха да млъкнат и да се разделят. Анри отседна в друга къща заедно с Марго. Той не проговори повече, втренчи само поглед под светлината на запалените свещи, издаваше някакви нечленоразделни звуци и съвсем беше забравил, че зад гърба му се разсъблича една от най-красивите жени на кралството. Ненадейно той чува някакво приглушено ридание, извръща глава и вижда, че балдахинът на леглото е спуснат. Прави крачка натам, но веднага се дръпва назад и прекарва нощта в едно кресло. Душата му се отпусна след стълкновението с Бирон.

Маршалът не се остави да го чакат много. Едва кралиците се отдалечиха достатъчно от злополучната къща Кастера, и при следващата им почивка той пристигна. Анри не го остави дори да произнесе докрай поздравленията си и се нахвърли върху него. В стаята бяха двете кралици и Бурбонският кардинал, чичо на Анри, доведен нарочно, за да му вдъхнат доверие. Всички се вцепениха от държанието на младия човек и никой не можа да се овладее навреме, за да спре избухването му. Още с първата дума той нарече маршал Бирон предател, който заслужавал главата му да хвръкне от раменете на парижкия Плас дьо ла Грев. След това последваха обвиненията и той съвсем не ги произнесе като някой завистливец, това беше ясно; той говореше от името на кралството, което защищаваше, говореше от висотата на престола: старата кралица го слушаше съвсем пребледняла.

Когато Бирон понечи да отговори, езикът отказа да му служи. Жилите на слепоочията му бяха издути до пръсване. Той щракна с пръсти. Изпъкналите му очи случайно се насочиха към стария кардинал. Анри веднага извика:

— Известно е, че вие сте избухлив човек, господин маршал. Избухливостта е удобно извинение. Ала ако ви хрумне да изхвърлите през прозореца моя чичо, кардинала, това не ще ви се размине току-така. Не. По-добре покажете как ходите на палци около масата: това ще ви поуспокои.

Анри не говореше вече от висотата на престола — това бе познатият шегобиец, който отново си бе позволил да се подиграе. След това кралят подаде ръка на своята Марго, издигна нейната до височината на очите и с изящна походка двамата излязоха от стаята.

Целунаха се зад една врата като малки деца. Марго каза:

— Сега знам какво се е таило в душата ви, господарю мой, и най-после отново съм щастлива жена. — Оказа се, че през последно време тя бе имала крайна нужда отново да се събере с него. — Една сама жена, скъпи мой Хенрикус, какво представлява тя? Заедно с теб половината ми разум избяга от Лувърския дворец. Увлякох се по безсмислени начинания и бях дълбоко унизена.

Той знаеше за какво говори тя: за злополучното си пътуване до Фландрия, за яростта на височайшия си брат, за пленничеството си.

— Да, моята гордост много изстрада. И когато градовете на твоя красив Юг ме посрещнаха като някакво възвишено същество, аз едва не се видях като някаква пътуваща комедиантка.

Тя твърде много се увлече. Болката й беше така неудържима, че този път сълзите й потекоха по гримираните бузи: наложи се Анри внимателно да ги изпие с устни.

Разговорите, ласките и взаимното им умиление се разиграваха в цяла редица градове. Пъстрото шествие на двете кралици посети още много населени места и Анри не го придружаваше; идваше само от време на време между две отивания на лов. По този начин той избягна немалко досадни разговори с тъща си по повод срещата с представителите на протестантите. Тя говореше, че свободата на вероизповеданията лежала на сърцето й. Мадам Катерина била пристигнала единствено за да се посъветва с водещите хугеноти относно прилагането на последния кралски указ за свободата на вероизповеданията. Анри знаеше обаче, че подобни укази никога не влизаха действително в сила и че преди още да свършеше съвещанието, щеше да започне поредната религиозна война. Мнозина от приятелите му не бяха на същото мнение, особено Морне. Затова Анри се съгласи да участвува в избора на мястото за съвещанието. Оказа се обаче, че той всеки път предлагаше друг град, а не този, за който настояваше любимата му тъща. Той пристигаше при придвижващото се шествие едва вечер, когато те спираха да отдъхнат, после веднага се оттегляше с Наварската кралица и понеже я ощастливяваше, тя му доверяваше много неща. Това облекчаваше сърцето й, а за него беше полезно да го чуе.

Тя се ужасяваше от произвола, който владееше в кралството. Тук долу царял мир — ако трябвало да се прави сравнение! Произволът водел кралството към гибел, а се наричал самоуправление. Сега вече само Лигата се разпореждала вместо краля.

— Моят височайш брат ме мрази, но той все пак е мой брат и аз съм принцеса Валоа — колкото по-малко той си спомня, че е крал, толкова по-малко аз забравям това. Родът Гиз ще ни събори — изрече тя със стиснати зъби, съвсем бледа, същинска Медея.

Съпругът й беше готов да се закълне, че тя никога вече нямаше да легне с херцог Гиз — или ако го стореше, то щеше да бъде само за да може — както Далила на Самсон — да му отреже русата брада.

Пръстите на ръката й ровеха в брадата на любимия й повелител. Тя се възхищаваше от лицето му, което сега бе станало по-строго. Дълго го наблюдава замислена и колеблива, преди да изрече следващата си мисъл.

— В тази провинция ти водиш живот на дребно. Аз съм готова да го споделя с теб, повелителю и господарю мой, и ще бъда щастлива тук. Един ден обаче ти ще си спомниш, че си призван за по-славна съдба и че трябва да спасиш моя дом — заключи тя за негово най-голямо учудване.

Досега нейната майка и брат й го бяха смятали за свой враг, който иска да ги измести от властта, преди още да я е наследил. Сливането на телата бе отворило очите на принцеса Валоа по-рано от всички други начини, чрез които човек изпитва другия. Тя му се доверяваше, докато беше при него; след това не. И как ли да му се доверява? На нея й беше отредено да отмъсти за измирането на своя род на неговия приемник и да измени на Анри още веднъж, преди най-после да остане единствена от целия си род. Тя щеше да остане бездетна като братята си. Последната принцеса Валоа през целия си живот се бе старала да постигне равновесието на щастливите, на спокойните духом. В действителност й беше съвсем безразлично какво щеше да се случи след нея: затова дълбоко в себе си тя беше неспокойна. С нея щяха да свършат много повече неща, отколкото само тя самата; и тя напразно търсеше душевно равновесие.

В град Оз семейната им идилия бе грубо нарушена. Мадам Катерина не напразно мъкнеше подире си своите придворни госпожици. В една от тях се бе влюбил някакъв възрастен хугенот, целият в рани, дори и в устата, та почти не можеше да говори. Заради девойката той бе предал своята крепост на католиците. Анри съобщи най-напред с почтителни думи на милата си тъща какво отношение има към нейните дребнави лукавства. Той се смяташе за служител на краля, докато старата злодейка се числеше по-скоро към онези, които само му вредят. Да изрече това на глас, бе истинско удоволствие. Но тъй като старицата се престори, че за първи път чува за предателството на коменданта, Анри почтително се сбогува, пришпори коня си и превзе друг малък град като залог. Така се дразнеха двамата, докато най-после се съгласиха срещата на протестантите да се проведе в Нерак.

Междувременно вече беше станало декември, вятърът носеше окапалите листа: времето никак не беше подходящо за тържествено влизане в града. Въпреки това кралица Маргарита Наварска яздеше бял раванлия кон, обичайният кон на принцесите от приказките. Вдясно и вляво от нея пристъпваха един златножълт и един друг дорест кон, яздени от младата Катерина Бурбонска и брат й Анри, който се бе облякъл разкошно в чест на съпругата си. Старата мадам Катерина никак не беше подходяща народът да я разглежда отблизо, особено пък под това ясно небе; затова тя наблюдаваше иззад прозорците на каляската. Несравнимата Марго, сияеща от спокойствие и сигурност, слушаше три девойки, които рецитираха нещо. Те олицетворяваха музи и прославяха кралицата с една беседа, съчинена от поета Дю Барта в нейна чест. Първата говореше на местно наречие, втората на литературен език, а третата използуваше езика на древните. Марго разбираше латинския и френския, само от гасконския някои думи й бяха непознати. Тя усещаше обаче какво очакваше насъбраният народ от нея: затова отвърза богато везания ешарф от врата си и го подари на местната муза. С това тя спечели сърцата, а и нейното заби по-силно.

Мадам Катерина наблюдаваше критично всичко, което ставаше в тази провинциална столица. Някогашното й кралче се стараеше всячески да приеме добре и нея, и многобройната й свита, доколкото му позволяваха средствата, и ги угощаваше с какво ли не. Поне си даваше вид, че им се радва. Тя прецени твърде неодобрително представителите на съвещанието, когато то най-после започна. Според мадам Катерина те всички приличаха на пастори или на една птица, чието име тя не желаеше да назове по тези места. Привидно преговаряха за смесени съдилища със заседатели протестанти и за опрощаване на отдавнашни провинения. А истинската тема на преговорите, както винаги, бяха крепостите на хугенотите. Те искаха безкрайно много, докато старата кралица на драго сърце би им отнела всичките. Тя заучи в присъствието на своите придворни дами една реч, изпъстрена с цитати от библията, като се надяваше да замае главите на добрите хорица, служейки си с техния език. Същевременно видът и славата й бяха в дълбоко противоречие с думите й: но колкото и да бе странно това, тя не можеше да го разбере.

На всички заседания те не й вярваха нито една дума и стояха със затворени лица, докато най-сетне тя ги заплаши с бесилки. Кралица Маргарита се разплака; сърдечното й желание да бъде обичана бе застрашено от ужасната й майка, която в много отношения направо беше смешна — и то обикновено, когато излизаше от двореца под открито небе. В заседателната зала тя седеше на издигнат на високо трон, и това все още се понасяше. Навън обаче се превръщаше в малко петно сред грейналата местност, вървеше разкривена, опирайки се на бастуна си, а жълтите й бузи се клатушкаха; и който си спомняше за Вартоломеевата нощ — и навярно не се бе усмихвал оттогава до ден-днешен, — без да иска, сега се разсмиваше над това крещящо противоречие. Освен това и придворните госпожици само подчертаваха уродливостта й. Тук не беше Лувърският дворец, тук слънцето обикновено сияе незамъглено над двата бряга на Баиза и в парка Ла Гарен. Тук хората открито и без никакви задни мисли водят война и любят. Старата жена обаче разчита на тайните бездни на пола. Старостта сключва срамен съюз с порока и става за посмешище.

По това време дори и най-нравствените хугеноти не упрекваха Анри, задето се забавляваше с някои от податливите госпожици. Засега неговата Марго не страдаше много от това, защото бе опиянена от новата си роля: да бъде майка на народа и някакво възвишено същество. Важното беше, че Анри просто си вземаше онова, което му се предлагаше, ала веднага обръщаше гръб на красавиците, щом се опитваха да го подмамят отново във френския двор. Всъщност всичко бе организирано само с тази цел — и това пътуване, и преговорите с хугенотите, и посещението на височайшите гости: само с тази цел, той веднага го бе разбрал. Накрая тъща му се видя принудена лично да му изложи доводите си за ползата от завръщането му. Тя изтъкна пред него, че синът й кралят бил останал съвсем сам в своя Лувърски дворец. Брат му Алансон се бил опълчил срещу него, херцозите Гиз и тяхната Лига подкопавали престола му. Не по-малко опасен обаче бил и един принц от кралска кръв, който се е отдалечил от двора и постепенно става твърде силен в своята провинция. Нима на Анри не му е минало през ум, че някой може да го убие? Това беше последният коз на неговата тъща: тя го заплаши и с убийство.

Въпреки това той не падна в майчината й прегръдка, а отвърна, че досега дворът не бил удържал нито едно от обещанията си към него. Като губернатор той смятал оттук да разшири мира над цялото кралство, чието добруване е единствената му цел. Скоро след това те се сбогуваха, и то със същите пресилени обяснения в любов, както в началото на посещението им. Ала тяхното посещение бе продължило през цялата зима, чак до красивия месец май. Двете й чада съпроводиха милата си майка на известно разстояние, а оттам тя продължи сама — по лоши пътища, през хълмисти местности, през земите на едно враждебно население. В един град посрещнаха старата кралица с девойки, хвърлящи рози по пътя й, от друг тя трябваше бързо да се измъкне от страх пред всеобщата враждебност. Просто смъкна черната си филцова шапка над лицето — тя също беше храбра, всички тук са храбри; невъзмутимо слезе от коня, прибра се в каретата и проповядваше по неравните пътища мир и само мир — но за какъв мир говореше майката на измиращите синове?

И когато тя съвсем не го очакваше вече, иззад един завой отново изникна милият й зет. Дошъл да я види за последен път и да й подари кичур от косата си. Това бяха дебели кичури, както протестантите ги прехвърлят зад ушите си. Десния той бе подарил на милата си тъща при пристигането й; на изпроводяк й поднесе да му отреже левия. Всичко това стана край едно селско гробище и разнежилата се мадам Катерина поиска да влезе вътре.

— Много малко гробища имате тук. — Тя клати глава. — Нима хората по вашия край доживяват до такава старост? — Спира се пред много гробове. Мърмори: — Колко им е добре тук!

На нея хората са й по-мили, когато са под земята. Тогава и в нейната душа цари мир.

Много по-късно, вече крал на Франция, Анри ще слезе в подземието на гробницата на Катерина Медичи, наричана приживе мадам Катерина; той ще погледне ковчега й, после ще се извърне към свитата си с някаква загадъчна усмивка, която никой няма да прозре докрай, и ще каже:

— Колко й е добре тук!

Обобщение

Той избра борбата: не беше ли си дал сметка какво означава да се бориш? Това е преди всичко да превъзмогваш, без да ги пренебрегваш, безброй мъки, твърде често напразни или с незначителна полза. Животът не се започва с големи решителни битки. Човек е вече щастлив, щом може да се утвърждава с пот на челото в една продължителна несигурна борба, която всеки ден трябва да започва отново.

Превземайки камък по камък малки непокорни градове и една цяла съпротивляваща се провинция, този бъдещ крал съвсем прилича на труженик, макар че неговият труд е от особен род. Преди всичко той трябва да живее, и понеже е беден, заплаща с труд. Това означава, че той опознава действителността като обикновен човек. И това е нещо съвсем ново: владетелят на едно голямо кралство, което без него би се разпаднало, започва своя път, като изпитва на гърба си всеобщото тегло. Той има врагове и любовни преживявания, и едните, и другите не винаги достойни за него, и които сигурно не би имал, ако си играеше на гордост.

Това би могло лесно да го направи суров и жесток, както обикновено става с онези, които се издигат от низините. Само че тъкмо той съвсем не се издига от низините. Той само иска да сподели живота на хората от тези низини. Именно това му позволява да бъде великодушен и да се уповава на всичко човешко, което може да има у човека. Впрочем възпитанието, което той е получил по време на пленничеството си, го е подготвило да бъде хуманист. Познаването на човешката същност е най-скъпо придобитото познание на една епоха, чийто владетел ще бъде той. Внимание, това ще бъде единствен случай в историята на тази част от света, която търси моралния си път, и то за няколко века напред! Този принц от Пиренеите, в стремежа си да завладее френското кралство, би могъл да се вслуша в съветите на един Макиавели, но тогава не би постигнал никакъв успех. Но него го напътствува добродетелният Морне и дори го подлага на такива изпитания, на които друг не би издържал. Когато видите как ще посветят Анри в най-срамната тайна на най-почитаната от него личност и как той страда мълчаливо от това, ще можете да прецените какво ще бъде в състояние да направи той за хората.

VIII
Пътят към престола

Така не може да продължава

Отначало не всичко вървеше наред. Кралската двойка Анри и Маргарита влезе тържествено в своята столица По, ала това скоро се оказа погрешна стъпка. Марго бе принудена да понася от ревностните хугеноти големи оскърбления, задето ходеше на католическите литургии. И тя реши веднъж завинаги кракът й да не стъпи повече в По. Освен това там Наварският крал се влюби в една от нейните камериерки и тя го изживя много по-болезнено, отколкото любовните му приключения с придворните госпожици на нейната майка. После всичко отмина, понеже Анри отново получи поредната си криза на отпадналост и една с нищо необяснима треска. Главоболието му не преставаше ни денем, ни нощем, налагаше се непрекъснато да го местят от едно легло на друго, той постоянно искаше да му слагат студено на главата и да го ободряват с думи.

Той е храбър, всички край него са храбри. Мнозина понасят да им отрежат краката в пълно съзнание. Един офицер, който не може повече да си служи с крака си, сам ще настои да му го отрежат, за да може след това с прикрепено парче дърво на мястото на липсващия крак да продължи да служи на своя Наварски крал. Всичко това е добре. Нетърпимо е само вътрешното люшкане, загубването на увереността в себе си и страхът, този страх.

Това се случи в Оз, същия град, където Анри решително бе дал отпор на смъртната опасност и бе направил смелото нововъведение да бъде човечен. Именно в този град той лежа цели седемнадесет дни и се смяташе за повален, отритнат и унищожен човек, неспособен да завърши започналите трудове и дела, които си бе въобразявал, че са му по силите. Иначе той беше толкова сигурен, че може да се справи с тях, че си позволяваше да се отдава на прекомерни удоволствия и на изтощителни страсти. Затова понякога и най-издръжливият човек пада като сразен, отрича се от себе си и вместо него друг трябва да повярва в способностите му, ако все пак това е още възможно. В случая това бе неговата Марго, неговата действително предана съпруга, колкото и любовници да имаше. През всичкото време на боледуването му тя не се съблече да си легне, бдеше край него, ободряваше го и пропъждаше кошмарните му страхове. По-късно, когато вече се съвзе от болестта, той каза нещо, което никой дотогава не бе чувал от него:

— Това е предопределено свише.

Какво? Това знаеха само той и жена му: то вече им беше станало напълно ясно след прекараните в Оз нощи.

Този съдържателен престой бе превърнал Анри и Марго в най-добри приятели. Щом се завърнаха в Нерак, Наварската кралица можа да си създаде двор по собствен вкус и дори да превърне своя повелител в изискан владетел — какъвто той на няколко пъти трябваше да става през живота си, когато го наложеха обстоятелствата. Този път той остана такъв цели девет месеца, носеше най-скъпи дрехи, изпратени все от Холандия или от Испания, само кадифе и коприна, пурпур и злато. На своята кралица той накупи десет ветрила — кое от кое по-блестящо. Доставяше й благовонни води, най-скъпи тоалети и дори ръкавици, украсени с цветя. Поддържаше за нея джуджета, чернокожи пажове и птици „от островите“. В парка Ла Гарен тя имаше самостоятелен параклис, където присъствуваше на литургията; в същия този парк под олюляващите се корони на дърветата се устройваха приеми, свиреха оркестри, лееха се стихове, танцуваха гости и ухажваха дамите — и всичко това пропито от някаква ведра простота сред прозрачния въздух на парка. В двора в Нерак под богатите корони на дърветата доста време хората се отдаваха на изискана нега и на неразумни мечти. Съвсем ясно беше небето, светлината сребрееше, а вечерите бяха толкова приятни.

Душите се разнежиха, нека оръжието хване ръжда. Анри написа със собствената си ръка пълен превод на коментарите на Цезар за Галската война, както и за гражданската. Перата си изписваше от Холандия, мастилото — от Париж, а собственият му камердинер позлатяваше ръбовете на листата, на които той пишеше. Обичаше богато подвързаните книги; бе давал да украсяват книгите му още когато ходеше с изтъркани елеци. Той държеше на изтънчената изява на духа и в писмата, указите, дори и в песните, които по-късно щеше да кара да запяват войниците му по време на сраженията — и ставаше все по-добър писател, колкото по-велики ставаха делата му: едното ставаше заради другото и защото красивото слово е рожба на душата, като великото деяние.

Той живееше тук и през тези малко месеци се чувствуваше улегнал човек, наследник на безспорен имот, сред мир и щастие — но всъщност всичко това не съществуваше и радостният мираж завършваше още там, където паркът Ла Гарен граничеше с нивите. И все пак той беше щастлив, че можеше да даде възможност на своята Марго да се почувствува за известно време господарка над един двор и над един галантен крал, който бе той самият, защото за да й достави удоволствие, той се парфюмираше и нареди да облекат зъбите му със злато. Освен това заръча заради нея да пренесат тук от двореца в По най-хубавите мебели, а също и посъдите от сребро. Тя самата бе намерила по време на посещението си там няколко стари арфи: други дами са разтушавали сърцата си преди години там с тях, както сега Маргарита Валоа, която никога не бе познала през време на бурния си живот равновесието и сега за първи път го намери тук.

Понякога тя прекарваше ръка през челото си. Нито един отровен досега? Нито един промушен с кинжал зад някоя врата? Никой не ме бие, дори страстите ми не ме тревожат. Нито се налага да спускам брат си Д’Алансон с въже през прозореца, нито сама да се хвърлям в рисковани приключения. Униженията, комедиантството, ужасите около мене, мъчителното напрежение вътре в мен — нима е свършено вече с всичко това? Аз наистина съм тук — и нейната прелестна ръка преминава по челото й: и то отново се разведрява и кралицата на този двор отива на танц с почтителните придворни господа и госпожици, които се държат така изискано. Нежна музика, пламъците на свещите се олюляват леко от полъха през отворените прозорци; нежни като мелодията, като светлината и като този полъх са и лицата, и сърцата. Да танцува и да раздава благоволението си, да прекарва дългата нощ в някаква лека влюбеност, ненасочена към никого. Марго е готова всекиму да поднесе устните си, но не целува никого другиго, освен своя господар.

Такива са всички в Наварския двор — също и сестрата на краля, толкова строгата протестантка. Макар че единият й крак малко я притеснява, младата Катерина учи младия Рони на нов танц и всички му завиждат за тази чест. Тя дори забравя за известно време единствената страст на живота си, забравя своя братовчед в гората на неговото имение, заглушава укорите на съвестта си и позволява на безгрижния Тюрен да я ухажва, сякаш това е някаква дреболия. Нейният любим брат Анри също живее и люби, сякаш това не е нищо. Така не може да продължава.

Първият

След като се съвзе от чернодробната си криза, маршал Бирон стана още по-зъл; той смяташе, че бдителността на губернатора вече е приспана. Започна всячески да го клевети пред френския крал. Канцеларията на Навара и Филип Морне от сутрин до вечер трябваше да работи, за да може да опровергава всичките му доноси. Явно беше, че свадата нямаше да се ограничи само с преписки. Наварската кралица пък се зае с другите му неприятности. Една жена, която за първи път в живота си е щастлива, а любимият й повелител има върли врагове: как може да му помогне тя? Като му разкрива всичко, което научава; и тя става необходима.

Донасяха на Марго за пренебрежителните думи, които френският крал бил произнесъл в тишината на своя кабинет по адрес на зет си Навара; и ако нямаше никакви новини, то тя сама ги измисляше. Марго мразеше височайшия си брат, защото той само я беше обиждал. Затова тя искаше да настрои и Анри срещу него. Впрочем тя самата също се чувствуваше наранена от обидите, които съобщаваше на своя господар. Херцог Гиз му се бил надсмял и дори и любимият й брат Д’Алансон подел подигравката, и то в дома на мадам Сов, нейната някогашна приятелка. Марго виждаше мислено лукавата усмивка на жената и още по-неохотно повтаряше изречените там думи, още повече пък пред своя повелител.

Сред придворните й госпожици имаше една съвсем младичка, почти дете още, която й бе изцяло предана: Франсоаз от рода Монморанси-Фосьо. Наричаха я Фосьоз. Анри й казваше „дъще“; за да му угоди, и Марго се обръщаше със същото название към девойката — макар много добре да знаеше, че Анри не храни само бащински чувства към Фосьоз. Младата госпожица разказваше на обожаваната си господарка всичко, и ако не всичко за опитите да я съблазнят, то поне всичко за своята съпротива. Именно това плахо създание Марго изпращаше с най-неприятните новини при своя съпруг: произнесени от детските устни, думите трябваше да го възмутят още по-силно. Накъсо казано, в Лувърския дворец му се надсмивали, задето той все още не бил завоювал зестрата, обещана на съпругата му: към нея се числяха няколко града от собствената му провинция Гийена. Бирон не позволяваше на градските им управи да разтворят портите си пред Анри.

— Скъпи господарю — рече скромното девойче, коленичи пред Анри и вдигна умолително ръце. — Завоювайте най-после зестрата на Наварската кралица! Накажете, моля ви, злия маршал!

Той и без това имаше такова намерение, но не смееше да го признае пред жените. Когато свика войската си и тя бе готова за поход, той пак не се издаде нито с една дума и дори прекара последната нощ в спалнята на своята кралица. На другата заран яхна коня си, захапал стрък роза между зъбите си — сякаш отиваше на турнир или на весело състезание. Ако битката се провалеше, поне Марго нямаше да носи каквато и да била отговорност за това и да пострада с нещо. Всичките му дворяни бяха в същото добро настроение като него, отново беше май, и цялата му дружина беше влюбена: те дори нарекоха похода, на който бяха тръгнали, „войната на влюбените“. Д’Обинйе и дори трезвият Рони сериозно бяха убедени, че трябва да превземат град Каор, ако не за друго, то поне от рицарски чувства към дамите. Анри не разкри чувствата си никому другиму, освен на онзи, който сам ги прозря — Морне. Важното е да желаеш едно и също нещо по всички пътища и сред променливостта на хората и явленията да останеш верен на своя вътрешен закон: ала това не се придобива; то живее у нас от прастари времена и води към далечното бъдеще. Бог вижда пред себе си цели столетия, когато погледне към настоящето. Затова Анри е спокоен — и непроницаем, тъй като нищо не прави човека да изглежда по-сигурен и по-тайнствен, отколкото вътрешната му убеденост.

Беше горещо; когато наближи и вече виждаше града, който му предстоеше да превземе с пристъп, войската се спря да пие вода от един извор под сянката на гъст лещак. После всички се заеха с делото, което нямаше да бъде лесно. Град Каор бе защитен от три страни от водите на река Ло и гарнизонът го пазеше именно там; защото четвъртият пристъп към града сам бе достатъчно труден: толкова много препятствия бяха натрупани по пътя, преди още някой да успее да се промъкне до градската порта. Ала двама офицери на Наварския крал, които добре разбираха от взривяване, вече бяха успели да се промъкнат тайно до градската порта. Те натрупаха малки чугунени хаванчета, пълни с барут, до едно от препятствията и подпалиха фитила. В единадесет часа вечерта, под едно покрито с буреносни облаци небе, войската на Анри се приближи незабелязана по укрепения мост, който никой не пазеше; напред вървяха двамата капитани с експлозива. Благодарение на него те отстраниха от моста всички капани и препятствия, без хората оттатък стената да чуят гърма, тъй като по същото време затрещяха и гръмотевици. Малко по-назад, заради летящите на всички страни отломки, следваха петдесетина аркебузири, после Роклор заедно с четиридесетина дворяни и шестдесетина гвардейци, а след тях Наварският крал водеше главната сила — двеста дворяни и хиляда и двеста стрелци.

Тъй като това беше нов метод, успяха да взривят градската порта само отчасти. Първите се промъкнаха все пак и после разшириха с брадва отвора, от което жителите на града най-после се събудиха и извикаха защитниците на стената. Целият град грабва оръжието, камбаните бият тревога и в тъмнината над главите на нападателите политат всевъзможни метателни средства — тухли, камъни, горящи факли и главни. Оръжията звънтят, тракат и пращят, разнася се вик „бий“, ала гласът излиза задъхан и хриптящ. В теснотията враговете са се вкопчили смъртоносно. След четвърт час ръкопашен бой нападателите щяха да бъдат загубени, ала тогава пристига Тюрен, който води още петдесетина дворяни, триста стрелци и с тяхна помощ Наварският крал прониква до центъра на града.

По-нататък беше невъзможно. Едно голямо здание, в което се бяха събрали всички защитници на градската порта, задържаше на почетно разстояние войската на Анри. После се разсъмна и войската се укрепи в близките къщи. На войниците бе забранено да грабят, Наварският крал ги бе заплашил с разстрел и действително неколцина бяха разстреляни. През следващата нощ те все още не бяха могли да се нахранят и трябваше да спят на крака; до тях, подпрени на витрините на магазините, стояха оръжията и броните им. Настъпи ново утро и нов тежък труд очакваше войниците: да преминат през къщите и да достигнат на десет крачки от крепостта. И този път не стигнаха по-далеч, и пак стана нощ. Третият ден обаче щеше да донесе най-голямата опасност, за обградените дойде подкрепление, а отредът трябваше да бъде спрян и унищожен пред града. Още един ден, в който трябваше да подготвят щурмуването на крепостта, и на петия, когато тя най-после падна сред грохот и дим, те трябваше да преодолеят в града една подир друга четиринадесет барикади.

Така бе превзет град Каор след тежка борба. Тя бе утежнена безцелно и безсмислено от упоритите жители на града само поради омразата им към другата партия и за да не стане Наварският крал още по-велик. Именно затова тази победа му донесе много повече слава, отколкото всъщност заслужаваше. Победен бе не гарнизонът на един град, а маршал Бирон заедно с всички останали врагове — и това въпреки всички насрещни удари, които не бяха малко. Анри вече беше твърде слаб, когато нападна самия маршал и трябваше да бяга чак до Нерак под дъжд от куршуми, като успя да се спаси на гърба на коня си по красивата външна стълба на своя дворец, пробивайки си път през редиците на самите войски, които трябваше да го заловят.

Краката му бяха изранени и кървяха. В Нерак се наложи Марго да смени чаршафите на леглото, в което те легнаха, само след петнадесет минути: толкова изранено бе тялото му. Ала духът му не е засегнат, той е бърз и подвижен както винаги. Затова Анри повежда своята войска или, както я наричат, своите банди от собствените си земи на север, където протестантите приветствуват новата му слава и го очакват, за да въстанат. Дворът в Париж научава това и веднага отзовава Бирон.

Това беше успех. Веднага и Д’Алансон, наричан сега Д’Анжу, предложи услугите си на своя преуспяващ зет; той пристигна бързо и сключи мир и приятелство с него. Непримирим остана Конде, някогашният му добър братовчед. Трудно е обаче да бъдеш вечно втори в живота, макар винаги да си изпълнявал дълга си — да си се сражавал не по-малко добре от своя съперник и дори винаги в съгласие със своята партия, която от своя страна храни основателно недоверие към другия заради липсата на религиозно усърдие у него. Наистина голямо изкуство е да не изпитваш завист: за целта човек трябва много нещо да разбира, особено учението за предопределението на някои трябва да му бъде съвсем ясно. В случая може да му бъде от помощ и гордостта от собствената участ по примера на древните. От един Морне например може да се очаква и едното, и другото: той притежава и добродетелта, и познанието.

Конде е слаб човек — има добра воля, добри първи подбуди, ала не ги извежда докрай. Всъщност неговата омраза към Анри е започнала още по време на една отдавна отминала битка — при Жарнак, където неговият собствен баща бе принесен в жертва: именно благодарение на това младият Навара бе станал пръв сред принцовете от кралска кръв. Като пленник заедно с него в Лувър той е изпитал същите страдания, само че по-умерено. Беше избягал, ала във всичко проявява по-слаб усет към онова, което засяга народа и което е разрешено, към онова, което трябва да бъде. Той се свързва с чужди князе, докато братовчед му Навара се затвърдява и се разпростира на родна почва, макар и с подкрепата на много паписти.

Толкова по-упорито настояваше братовчедът за чистота на протестантския дух и негов приятел бе онзи, който притежаваше или се преструваше, че притежава тази чистота. Той повече ценеше своя Йохан Казимир Баварски, отколкото Анри Навара; германският княз на държавата-джудже мразеше пороците. Разпуснатостта в Наварския двор му бе така противна, че само като чуеше да се заговори за нея, плюеше на пода; ала принц Конде допускаше това. Той стигна дотам да направи заговор против братовчед си. Изпратиха човек при Анри, който да го убеди да се притече с войската си на помощ на кьолнския архиепископ. Архиепископът бе приел протестантската вяра и това бе една чудесна възможност да се нанесе удар на Австрийския дом. Само че Австрийският дом беше враг, ала враг за по-късно време, най-големият враг, който трябваше да бъде сразен най-накрая. Да потегли сега за Германия, означаваше да се откаже от завоюваното, да прекъсне започналия си възход и кой знае — може би да загуби и кралството. Впрочем, те и не целяха друго, когато изправиха Анри пред дълга да напусне страната си, за да отиде да брани вярата. Той не биваше да стори това и те го знаеха. Същевременно по този начин те можеха да го смразят с протестантите, които не всички имаха доверие в него; а със съобщението, че той все пак ще тръгне на поход, те разтревожиха френския двор и принудиха Филип Испански да вземе страшно решение.

Дон Филип седи в своята паяжина и тъче планове за разширяване на своята световна империя. Какво общо има това с делата на шепа непокорни еретици, със смешния Казимир, с този умопобъркан архиепископ и със завистливия братовчед? Зад планините Дон Филип веднага разбира: срещу него и неговата световна империя расте враг — о, той е още малък. Преодолява с труд незначителни препятствия, ала въпросът не е да се мери големината на поредното късче земя, което той е завзел, а славата и името, които той си създава. Дон Филип не може да седи със скръстени ръце и да чака богинята на мълвата Фама да надуе тръбата и да полети. Занапред над Франция трябва да господствува един човек, и това е Филип. Домът Валоа ще измре и още преди това Лигата на тщеславния Гиз ще разкъса кралството заради златните пистоли, които се клатушкат върху гърбовете на мулетата през планината. Навара му пречи. Навара трябва да изчезне. Такова е решението на Филип — и не може да бъде друго и в ума на завистливия братовчед.

Анри го знае. Зад гърба му е времето, прекарано в Лувър, той е опознал ада. От Монтен той се е научил, че добротата е най-близка до народа. Морне го поучава каква сила притежава добродетелта. Той си остава по природа весел и с чувство за мярка над ръба на бездната, която се таи в самия него. Ала той знае: има една порода хора, които не желаят това, и тъкмо на тях ще се натъква той до края на живота си. Това не са нито протестанти, нито католици, нито испанци или французи. Това са особена порода хора: те се стремят към мрачното насилие, към потисничество, към жестокостта и нечистото опиянение. Те ще бъдат вечните му противници, той обаче веднъж завинаги е и ще си остане предвестник на разума и на човешкото щастие. Сега той се опитва да въведе ред в една провинция по пътя на здравия разум, а по-късно в едно кралство и накрая над един континент — свързвайки съюз с владетелите и страните за сразяване на Хабсбургския дом. Тогава ще дойде време да се появят онази порода хора, които мразят живота — след тридесетгодишни несполучливи опити за покушение срещу живота му, ще дойде и тяхното време да нанесат точния удар с кинжала. Седем или седемдесет удара и изстрела не бяха улучили целта в течение на десетилетия и Анри успяваше да излезе читав от тях, както и сега при първия.

Наварският крал очакваше подкрепления. Той поръча да настанят офицера, който му ги доведе, в едно градче на име Гонто. Всеки можеше да го чуе, като каза, че на другия ден и той щял да пристигне там. Ала той бе предупреден, че в отреда има убиец: затова именно произнесе гласно намерението си, уж без да се замисля. Слънцето изгря и Наварският крал яхна коня, придружен от трима от своите придворни — Д’Арамбюр, Фронтнак, Д’Обинйе. По средата на пътя ги пресрещна самотен конник, в чието лице те познаха един дворянин от околностите на Бордо. Докато тримата му другари притиснаха коня на новодошлия между своите, Наварският крал усети, че го обзема трескав страх: стана му по-страшно, отколкото по време на който и да било открит бой, когато смелата решимост надделява страха. Наварският крал имаше желание да избяга, ала попита съвсем весело дали кончето е добро и когато чу отговора „да“, той пристъпи със своя кон, опипа кончето и предложи да го купи. Гаваре, така се наричаше дворянинът, пребледня, смути се и ще не ще слезе от коня. Наварският крал го яхна и веднага провери пистолетите под седлото: единият беше с вдигнат спусък.

— Гаваре — каза той, — знам, че ти искаш да ме убиеш. Сега сам мога да те убия, ако искам. — И той стреля във въздуха.

— Сир! — отвърна убиецът. — Вашето великодушие е известно, вие няма да ми отнемете коня, защото той ми струва шестстотин екю.

Само че Наварският крал знаеше вече това, а също така и че убиецът го бе получил подарък, за да убие краля. Затова той извърна коня и го пришпори към градчето Гонто, където го предаде. На офицера си заповяда да се освободи от този негодник по някакъв начин и така и стана. След това Гаваре прие отново католицизма. Когато се бе съгласил да убие заради един хубав кон Наварския крал, той се бе представил за протестант — ала всъщност никога не е бил нито едното, нито другото. Той просто беше от оная порода хора: те мразят Анри, той го усеща още тук и постепенно ще разбере, че направо е безполезно да им отмъщава. Защото след първия убиец ще дойде друг.

Този беше само първият.

Фама

Вторият не се забави и беше испанец: никак не беше трудно да се разбере откъде бе дошъл. Той беше кривоглед, имаше широки зинали ноздри и изпъкнало от всички страни чело — съвсем не беше хубавец. Този Лоро, както сам се нарече, бе дошъл да предаде на Наварския крал една испанска погранична крепост или поне се преструваше, че е дошъл за това, за да може да го допуснат до краля, което обаче не му се удаде. Същите придворни, които предпазиха Наварския крал от Гаваре, пуснаха испанеца в една открита галерия: тя обграждаше от всички страни двореца в Нерак. Там всеки от придворните запъна единия си крак към стената и Лоро трябваше да говори с краля през тази жива преграда. И тъй като той нямаше какво да каже, освен мошеническите си лъжи, а и на другия ден също не каза нищо съществено, разстреляха го. Не е лесно да ликвидираш човек, когото съдбата брани и дори вече започва да разкрива бъдния му образ. От двата опита да убият Анри можеше да се съди много повече от всичко друго, че той вече започваше да става сила.

Той се ограничи и остана на родна земя, но я преораваше с подковите на коня си, докато всяка буца пръст стана негова и носеше плод за него. Той завоюваше градовете един по един и те му отваряха вратите си, спечелваше хората постепенно — и не със сила; с пристъп се превземат стени, но не и хора. Те се влияят много повече от добрите примери, макар че вместо да им дават добри примери, биха могли да ги обесят. Чак тогава те възприемат призива да бъдат разумни и човечни, към което впрочем се стреми и религията. В началото те сами предпочитаха да се бесят, накрая обаче мнозина разбраха къде е истинското им щастие, макар и не за дълго и само за няколко поколения.

Новият наместник на губернатора на Гийена не беше вече негов враг, нито пък можеше да си позволи подобно нещо. Дамвий, губернатор на съседната провинция Лангдок, беше негов приятел. Несъкрушима се възправяше пред океана, по средата на крайбрежната ивица, крепостта Ла Рошел. Напреко от нея на юг се простираше границата; под нея Наварският крал си бе спечелил мнозинство; това мнозинство очакваше от него какво ли не, но това бяха вече надяващи се хора.

Хората от народа го: наричаха простичко lou noust Henric и влагаха твърде много нещо в това: и неговите ежедневни усилия и дела, които се извършваха пред очите им вече години наред; и парите, които той изразходваше за тях; и оръжието, с което се биеше; и неговият образ — конник в куртка от рипсено кадифе, с обгорели от слънцето бузи като техните, с благ, но твърд поглед и с къса младежка брадичка. Когато той минаваше, опасностите, които застрашаваха живота им, се отдалечаваха; мирът на страната, който досега все беше несигурен, бе станал устойчив. По-образовани или просто разумни жители говореха помежду си колко много Наварският крал е израснал духовно. Те казваха, че той има жив дух, че се държи като никой друг досега и постига целите си с голямо мъжество. От подобно тесто са замесени най-големите владетели — уверяваше всеки събеседника си и действително беше убеден, — макар че и канцеларията на Навара допринасяше за това.

Морне ръководеше канцеларията и твърдеше в посланията, които разпращаше из страната, че властта на неговия повелител все повече укрепва и че всички добри французи вече обръщат към него изпълнен с надежда поглед. Мнозина именно затова го и сториха, дори и чужденци: защото Морне изпрати подобно послание, с което търсеше подкрепа за своя крал, и в Англия. Така Елизабет и нейният двор действително получиха доста благоприятни сведения за Анри Наварски. Ако се слушаше Морне, малко можеше да се очаква от настоящия френски крал, още по-малко пък от неговия брат, който все така се домогваше да спечели ръката на кралицата и тъкмо по това време беше неин гост. Морне дори сам замина за Англия — той действуваше по-решително от своята партия — и осуети женитбата на Двуносия с английската кралица: разбира се, той го стори, като даде само точна характеристика на вятърничавия Франсоа. Дипломацията не бива да дава поводи за недоразумения. Ако действува правилно, тя не изопачава действителността.

После стана известно друго мнение: най-напред то възникна на място, а после се разнесе от уста на уста. Новият кмет на Бордо бил заявил на един друг хуманист:

— Става ясно, че всички тези религиозни войни не водят до нищо друго, освен до разкъсване на Франция.

Минали бяха времената, когато господин Мишел дьо Монтен разговаряше с Анри Наварски по този повод сред най-дълбока тайна. Сега вече той го заявяваше високо и не само в библиотеката на своя малък замък или в кметството на град Бордо, което го бе избрало за свой глава при дейната подкрепа на губернатора. Той го и написа. От стаичката на кулата на неговия малък замък се роди една книга и всички останали хуманисти в цялото кралство я четяха и тя укрепваше тяхната убеденост, че умереността е необходима, а съмненията — полезни. И двете тези качества им бяха присъщи, но въпреки това щяха да бъдат гибелни, ако хуманистите се бяха научили само да мислят, а не и да яздят и да се сражават. Случаят не беше такъв. Дори Монтен за известно време беше войник и въпреки несръчните си ръце по необходимост бе изучил този занаят — нужен, защото иначе всичко щеше да остане само в ръцете на тъпоумните. Това трябва да бъде ясно: който мисли, трябва да действува, и само той. Чудовищното и безнравственото започва отвъд нашия разум. Такъв е жребият на невежите, които стават насилници поради безмерната си глупост. Те и вършат, и мислят само едно — да упражняват насилие. Вижте в какво състояние се намира кралството! То е занемарено, превръща се в блато от кръв и лъжи и никакво здраво и разумно поколение не би могло да израсне върху такава почва, ако ние, хуманистите, не яздехме и не се сражавахме. Това ще бъде наша грижа. Доверете ни се, защото ние яздим и се сражаваме! А над главите ни на най-високите облаци се носят заедно с нас Исус от Назарет и някои от гръцките божества.

Господин Мишел дьо Монтен, който знаеше добре цената на книгата си, я изпрати по куриер на Наварския крал — облечена в кожа и с пресован със злато собствения му герб, макар и на задната корица на книгата. Отпред блестеше гербът на Навара, и в това имаше дълбок смисъл, защото то означаваше: за миг Фама ни направи равни. Сир, аз ви отстъпвам първенството.

Гордата пратка означаваше много повече. Книгата бе печатана в Бордо, откъдето кораби отплуваха през бури и затишие до най-далечните острови. Възможно беше тази книга да отиде по-далеч от тях и да достигне до вечността през столетията. И едно е сигурно, сир, че вашето име ще върви пред нея. Аз и едното, и другото желая не по-малко, защото съм ваш съратник и също като вас отстоявам в самота чрез битки и заслуги вродените си права. Сир, и вие, и аз сме еднакво зависими от Фама — а това е жребий на малцина. Не може да се отнася лекомислено към славата онзи, който иска да пише трайни произведения или се стреми да угоди на хората с делата си.

Едно изречение в книгата бе подчертано на ръка:

„Делата, които надхвърлят границите на обичайното, могат да бъдат тълкувани най-злонамерено, защото нашият вкус се противи на всичко, което иска да бъде прекомерно извисено, но също така се противи той и на прекалено принизеното.“

Прощаване с Марго

За Марго настъпваше най-горчивото време и въпреки това тя направи всичко възможно, за да предотврати нещастието, когато усети, че то се приближава. Тя дълго не го забелязваше: беше свикнала да бъде щастлива в Нерак и не си представяше, че някога животът й ще се промени. Тя дори не искаше да повярва, когато Рьобур й донесе, че Анри и Фосьоз действително се били събрали. Та Фосьоз беше „дъщеричката“ за Марго и за Анри, едно плахо младо същество, олицетворение на предаността. Рьобур, напротив, се разяждаше от завист към всяка друга, на която Анри обръщаше внимание; защото тя самата, Рьобур, му се бе харесала в началото, но по-късно се разболя и изпусна благоприятния миг.

Сега тя си отмъщаваше и затова бе откраднала сметките на аптекаря Лалан, за да ги покаже на господарката си. А там бе записано: „За краля, когато бе в стаята на девойките на кралицата, две кутии марципан. След бала — чаши подсладена вода и кутии марципан за девойките на кралицата.“ Това все пак се отнасяше за всички, ала следващото — само за Фосьоз. „За госпожица Фосьоз — един фунт сладкиши — четиридесет су. Пак за нея: бонбони и розово сладко, конфитюр, плодови сокове и марципан“ — само за Фосьоз.

— Та тя ще си развали стомаха — рече Марго със загрижен глас; не биваше да дава възможност на завистливата Рьобур да твърди след това, че била видяла кралицата да ревнува.

Но Рьобур още не бе показала най-страшното. Последната сметка гласеше: „За краля, отнесено в стаята на госпожица Фосьоз — фунт и три четвърти марципан и четири унции плодов сок — две екю и три ливри.“

От тези точни сметки на аптекаря бедната Марго можа да разбере какво всъщност се беше случило. Тя умееше до съвършенство да владее лицето си и затова с нищо не издаде уплахата си пред завистливата Рьобур, а се отнесе с виновната Фосьоз още по-сърдечно и продължаваше да я моли както досега да й прави услуги пред краля.

— Фосьоз, дъщеричке моя, повикай моя любим повелител да дойде при мен! Кажи му, че имам да му съобщя нещо ново за моя брат, краля на Франция. Ти сигурно също искаш да го чуеш. Майка ми ми писа, че брат ми бил сънувал лош сън. Присънили му се разярени зверове, лъвове и тигри го разкъсали и той се събудил целият облян в пот. Тогава заповядал да избият всички зверове в зоологическата му градина. Иди, разкажи това на нашия господар и му кажи, че знам още много нещо.

Марго нарочно каза „нашият господар“ — за да си мисли Фосьоз, че тя нищо не подозира, че не е обидена и че както преди с леко сърце я смята за своя щерка. Фосьоз обаче не се върна този път, а остана при Анри; и тъй като не му бе предала поръчението, този ден той не отиде при Марго. Това беше равносилно на признание от страна на девойката и отсега нататък тя започна да избягва кралицата, стана упорита, дръзка и се стараеше да настрои краля срещу кралицата. Марго от своя страна, не можейки да се освободи от спомена за щастливо прекараните години, които тя не желаеше да свършат, внимаваше да не извърши нещо непоправимо. Надяваше се, че нейният любим повелител ще се насити и на Фосьоз, както на всяка друга. И тя все така се стараеше да го привлича и да го задържа край себе си с новините от Лувър. Той сам получаваше някои сведения от своя приближен Рони, който имаше двама братя във френския двор. Съпрузите се събираха, за да си разменят новини и да ги съпоставят: сега това най-много от всичко ги сближаваше.

— Френският крал налага нови данъци заради своите любимци — започваше единият от двамата.

Другият уверяваше:

— Народът го нарича вече тиран.

После и двамата в надпревара:

— Това няма да продължи дълго така. Любимецът му, който сега се нарича Жоайоз, получи за жена едната сестра на кралицата и като подарък — едно херцогство: дворяните няма да простят това на краля. Народът пък няма да забрави, че по време на сватбата си такъв човек и с такъв произход си позволил да се яви облечен като крал, а народът заплаща всичко с данъците си. Досега във Франция не било виждано такова прахосничество. Организирани били седемнадесет празненства, и все за сметка на данъците; маскаради, турнири, а по Сена плували позлатени кораби с голи езичници — съвсем неподходящо зрелище за народа, на когото трябва да се стараем да му напомняме колкото може по-малко неволите му.

— Нещо повече, трябва да ги облекчим — рече Анри. — Да наточиш чаша вино от бурето, това не е като да проливаш кръвта на хората.

И разглезената принцеса Валоа, известна и възпявана някога заради предизвикателно скъпото си облекло по време на процесиите, сведе скромно чело. Сега всичкото й честолюбие се заключаваше в това, да остане и занапред провинциална владетелка. А за своя любим повелител тя искаше много повече и отдавна вече се бе съгласила с неговото предопределение — само че й се искаше то да не се изпълни твърде скоро. Възможно беше все пак нейният височайш брат, когото тя не обичаше, да получи наследник: тогава нейната династия нямаше да измре. Понякога Марго чувствуваше брат си по-близък, отколкото Анри; и тогава тя разбираше защо кралят обсипва с благодеяния като свои родни деца любимците си, които не бяха нищо друго, освен дребни и вредни авантюристи. Той ги приемаше и ги правеше свои любимци, за да не бъде принуден да остава насаме с разярените хищници, които го измъчваха в сънищата му. Понякога Марго го разбираше: и това се случваше, когато беше сама и размишляваше. Ето сега той бе дал херцогска титла и на брата на този Жоайоз и му бе дал за жена втората сестра на кралицата. Престанал е да изплаща заплатите на войниците си; казвал: „Когато всичките ми деца се изженят, ще се вразумя.“ Марго си мислеше: „Неговите деца!“ Тя дълго въздишаше, загледана в пламъка на свещите, и дори не забелязваше, че лекият ветрец прелиства страниците на разтворената й книга.

Един ден получените новини силно я развълнуваха и тя пожела веднага да се види с Анри, ала той бе излязъл на езда. Вместо него дойде Фосьоз, която изглеждаше зле, беше пребледняла, лицето й се беше издължило и тя нямаше настроение.

„Скоро всичко между него и нея ще се свърши“ — помисли си Марго; ала тя бе победена от желанието да сподели вълнението си, та дори и с девойката, която бе лежала в неговите прегръдки като нея самата.

— Фосьоз! — извика бедната Марго и я прегърна развълнувано: тя вече не бе образована дама, не бе гордата принцеса, а само една търсеща помощ жена. — Фосьоз, смешно е, но същевременно и страшно: те искат да заточат моя брат, френския крал, в манастир, задето бракът му е все още безплоден. А той сам започнал да се облича като монах, свалил всички панделки и пера от себе си, отпратил любимците си и тръгнал с кралицата на поклонение, за да зачене тя и да го дари с наследник. След това целите му крака били покрити с мехури, но кралицата пак си е безплодна. Нима това не е смешно? Да, разбира се, че е смешно да не може да се справи с нещо толкова просто — да зачене. Прави се за посмешище пред целия двор, който започва да обсъжда подигравателно телосложението на кралицата. А те виждат как кралят се прозява от тези безплодни усилия да стане баща и накрая всички започват да се прозяват заедно с него. Весел кралски двор, няма що, ха-ха!

И докато тя направи бегъл опит да се разсмее, ръцете й се плъзнаха по тялото на Фосьоз: така случайно Марго откри онова, което можеше да разбере много по-рано, ако бе желала.

„Тази другата, чуждата, ще има дете от Анри! А не аз, аз не мога да се справя с нещо толкова просто, каквото представлява раждането. В лицето на краля и кралицата аз се подигравам над собствената си участ!“ — И тя продължи да опипва чуждото тяло, докато девойката се разсърди.

— Какво ви прихваща, мадам? — излая Фосьоз. — Ще кажа на краля, че вие посягате върху мене!

— Бъди добра, дъщеричке моя, как бих могла да причиня болка на детето му!

— Мадам, а сега пък ме и обиждате!

Кротката някога девойка се задуши от ярост, шията й посиня.

— Ако той не бе излязъл на езда, щеше веднага да потвърди, че неоснователно ме подозирате! Мадам, аз всекиго ще изоблича в лъжа! Мадам, вие не ме обичате и искате да ме погубите — извика Фосьоз, след като отново можа да си поеме дъх.

А Марго заговори още по-тихо:

— Няма нужда всички да ни чуват. Дъщеричке моя, довери ми се. Аз се отнасям към теб майчински. Ние можем да заминем двете с теб и аз сама ще ти помогна във всичко.

— Мадам, вие искате да заповядате да ме убият! Онова, което си въобразявате, не е вярно!

— Изслушай ме само. Ние ще обясним, че заминаваме заради чумата, защото тя действително е избухнала в една къща недалеч оттук, която принадлежи на краля.

— Кралят! — изкрещя разярената девойка, тъй като чу тропот на копита и избяга от стаята, препъна се и едва не падна.

Марго я задържа да не падне заради неговото дете. Малко след това той сам влезе в стаята й и беше много разсърден на бедната Марго. Не поиска да й повярва, колкото и тя да се мъчеше да му обясни всичко. Той вярваше на малката глупава лъжкиня. Така Марго за първи път разбра, че е щастието й беше свършено. Изгуби самоувереността си, която не й бе изменила през всичкото време на престоя й в Наварския двор. Заедно с надеждата за осигуреното бъдеще я напусна и самообладанието й и тя даде воля на природата си, както някога в Лувърския дворец.

Малко по-късно нейният любим брат Д’Анжу, по-рано Д’Алансон, дойде да води преговори с Анри, а заедно с него пристигна и красивият началник на конюшните му. Щом го видя, този придворен очарова бедната Марго и стана повелител на нейните мисли. Пред брат си тя не се прикриваше. Ако беше мъж и беше грозна като него, тя сигурно също щеше да стане такава като него — вятърничава, и щеше изцяло да пропилее живота си, а не на части.

— Шанвалон е най-красивият мъж от древността до днес! — уверяваше Марго.

— Отсечи му главата! — предложи брат й. — Балсамирай я, украси я със скъпоценни камъни й я влачи със себе си навсякъде: така е най-сигурно, пък и ти вече го знаеш от опит, мила сестро.

— Той е единственото слънце за моята душа! Мое съкровище, мое божество, мой Нарцис!

— Всичко ще му предам точно — обеща брат й и с удоволствие го стори. — И нека това да му е за урок на твоя рогоносец Навара. Той ме опозори пред англичанката, а преди това тя идваше всяка заран лично да ми носи чаша шоколад в стаята. Наричаше ме „моето италианче“ и непрекъснато ме опипваше да види нямам ли скрита гърбица. Ха-ха!

Неговият смях беше същият като на красавицата му сестра — мек като ниските тонове на нежна цигулка. За жалост, приятният тон прозвуча зловещо, тъй като излизаше от едно хилаво тяло.

— Имам чувството, че твърде скоро ще видя отново в Париж една кралица, на която нейният двор смъртно й е омръзнал — рече той по-късно на сбогуване и замина заедно с несравнимия античен красавец, който му служеше като главен надзирател на конюшните.

А Марго замина на минерални бани, съпроводена само от своите момичета и придворни, но не и от Анри. Той заведе Фосьоз на друга баня. Преди това настоятелно я бе помолил двете заедно да отидат на същото място. Надяваше се, че любовта им към него ще ги помири — което заблуждение и двете не можаха да му простят, макар че това е най-обикновената заблуда. Всъщност Анри го допусна, защото се поддаде на състрадателното си сърце, виждайки колко много плачеше напоследък бедната Марго. Сега тя сигурно плачеше, задето Фосьоз, а не тя, щеше да има дете, плачеше над собствената си участ, плачеше, задето бе изгубила щастието си поради своето безплодие — оплакваше буйната си природа, на която отново се бе подчинила. Ала тя лееше сълзи и по своето приключение, по античния красавец; и се утешаваше единствено с мисълта, че поне за тази й мъка бяха виновни нейните собствени чувства, а не унижението, нанесено й от други.

„Да знаеше само! — мислеше нейното измъчено сърце, когато Анри настояваше тя да отиде на същите минерални бани заедно с него и Фосьоз. — Ненавиждам те и обичам само моя Нарцис!“

Ала не беше така: засега Марго все още не мразеше Анри; но когато човек се насилва за нещо, без сам да го осъзнава достатъчно, може накрая то да стане истина. И тъй като Анри трябваше да избере, той реши да отиде със своята любима, вместо с най-добрата си приятелка, и отведе Фосьоз в планината над По — О-Шод се наричаше малкото селище. То бе уединено и трудно достъпно. Преди да стигнат баните, трябваше да минат през едно от най-опасните места в Пиренеите, наричано „Дупката“, и то заедно с една жена в положение като Фосьоз.

Тук прозря тайната и завистницата Рьобур: досега тя все беше мислила, че Фосьоз страда от стомах поради злоупотребата със сладкиши. Ала тя запази за себе си онова, което научи, и се възползуваше от него само за да плаши омразната ней любима на Анри, щом двете останеха заедно. Бедната Марго не можеше и да желае нещо повече от това. Именно по тази причина тя бе изпратила Рьобур да върви заедно с Анри; духът й намираше утешение поне в това единствено отмъщение, докато тя се къпеше сама и изоставена в Банйер. Градчето е разположено на един полегат склон в областта Бигор, а не в хугенотската област Беарн, където Марго се бе заклела, че кракът й няма да стъпи, след като в По я бяха оскърбили, задето бе ходила на литургия.

Бедната Марго, тя изоставяше свитата си и бродеше сама из горите и тъй като носеше за отбрана кинжал със себе си, дълбаеше думи в скалите. Отначало това бе името на нейния изгубен античен красавец, на нейния Нарцис, тя дори рисуваше силуета на прекрасното му тяло до името. При това лееше горчиви сълзи, докато най-после вече сама не виждаше какво върши. И когато отново избърса очи, тя прочете написаните накрая букви и те се съчетаха в името Анри. Бедната Марго се вбеси и изписа до него един кръст. После още по-горчиво заплака.

А през това време в О-Шод всички усърдно се наслаждаваха на природата и на нейната чудодейна сила. Особено жените, които лежаха в топлите извори, бяха сигурни, че след това благополучно ще се освободят от бременност. Освен това тази вода бе целебна за всевъзможни рани и против болки, предизвикани от често нощуване на открито върху студената земя, както и от всички други несгоди на военния живот. Двамата, Фосьоз и Анри, престояваха с часове във водата. Всеки извор бе ограден с беседка от зеленина и всичко бе приготвено за идването на краля, а работниците бяха получили по шест ливри. Под всяка беседка се къпеше някой болен офицер или друг някой посетител и Анри плащаше разноските за всички, за да се разнесе по целия свят славата на минералните извори в Пиренеите. Поети като Дю Барта ги възпяваха в стихове и също получаваха възнаграждение за това. Затова много хора минаваха този път въпреки всичките му опасности. Наварският крал винаги бе заобиколен от големи компании. Сестра му, която управляваше в По страната по време на неговото отсъствие, му изпращаше донесения по бързи куриери на мулета. Освен това други мулета се клатушкаха по стръмните пътеки, натоварени с мехове вино. Оживление и дружна суетня изпълваха високопланинската местност.

А там в подножието Марго живееше в един уютен град — Банйер, с добре поддържани стари терми; още дамите и господата от древни времена се бяха къпали там и бяха пили лечебната вода. Всички най-хубави къщи в града бяха заети от свитата на Наварската кралица; около нея гъмжеше от хора, носеха се благоухания, превъзнасяха я. А през това време тя непрестанно си мислеше колко сили, внимание и търпение пилее нейният любим повелител там горе — и всичко за Фосьоз, която носеше в утробата си неговия син. Безплодната Марго бе изоставена.

„Гледай тези води най-после да те излекуват и теб от безплодието! А дотогава твоят любим и същевременно омразен господар ще бъде при другата, която носи вече детето му в утробата си!“

Когато пиеше от топлия извор или се излягаше във водата, тя имаше чувството, сякаш пие от небитието и лежи в каменна гробница като покойница. Имаше нужда незабавно да чуе шумни весели гласове през отворените врати на отделните бански помещения по продължение на варосания коридор. Искаше да чува стихове и собствения си мелодичен глас. А онова, което чуваше и приемаше всеки ден много по-усърдно, отколкото лечебната вода, бе светата литургия, бе ободряващото слово на свещеника и молитвите да бъде сподобена с рожба.

„Да, то ще се случи: аз го усещам, ниспослана ми е блага вест. Аз ще нося в моята утроба неговия син: тогава той няма да ме отблъсне и няма да прибере Фосьоз. Аз не бива да го мразя. Той трябва да стане крал на Франция и аз да бъда неговата кралица, а дофинът ще бъде роден от мен. Щастието е постигнато, настъпил е вече покоят. Ненапразна беше нашата голяма любов, грехът от кръвопролитието и всички наши общи митарства. Покой, покой и щастие!“

Когато бедната Марго се върна в Нерак, тя твърдо беше уверена, че вече е подготвена. И ето една сутрин нейният любим господар разгърна завесата на балдахина над леглото й: смутен и плах, той я помоли да помогне на Фосьоз. Нека тя му прости, задето досега бе премълчал пред нея онова, което се бе случило. Тогава тя отвърна: каквото и да й се случи от него… и не можа да продължи. Въпреки това тя отиде в стаята на родилката, като преди това отпрати всички, защото Фосьоз бе успяла до последния миг да заблуждава всички — и там Марго, стигнала вече до смирението, помогна на Фосьоз да роди момиченце. Не беше син, опасността бе минала. Фосьоз никога нямаше да я измести. Анри дори се съгласи Марго да отведе бившата му любовница във френския двор, когато тя самата замине за там. Това бе удобен край за Анри и истинско облекчение.

За Марго това беше много повече. Тя замина преди всичко, за да запази достойнството си; защото дори и да не беше сестрата на френския крал, благоволила да окаже внимание на Анри, преди да се научи дори да бъде смирена заради него — тя все пак беше жена. Вярно е, тя ще остане безплодна, не се надява вече да роди син, нито да придобие покой. Тя заминава всъщност, за да не избухне войната между нея и нейния любим господар, докато те са още заедно, и да не ги овладее омразата, докато спят още легло до легло. Отначало тя нямаше никакви други подбуди; но, разбира се, Марго веднага бе използувана за обичайните кроежи да привлече Наварския крал отново във френския двор, сякаш тя по-малко познаваше опасностите на този двор от самия него. Същевременно тя отричаше всичко това и му пишеше в писмата си, че враговете му съвсем били загубили сили, Гиз бил остарял, брат му Майен ужасно бил напълнял. Защо вършеше всичко това бедната Марго?

Тя пишеше:

„Ако бяхте тук, всички щяха да се умилкват около вас. За една седмица щяхте да си намерите много повече приятели, отколкото през целия си живот там на Юг.“ — И тя пишеше това, защото искаше да бъде така и защото се гордееше със своя повелител. То можеше дори да бъде истина или поне едната страна на истината. Другата страна обаче бе, че нейният господар и сега бе все така омразен на Гиз и нейният височайш брат не го обичаше. И след като Карл Девети не бе успял да предотврати Вартоломеевата нощ, на какво можеше да попречи неговият приемник? Той беше слаб човек, неуравновесен, объркан, притеснен и самотен като никой друг крал. Всъщност господата от Лотарингския дом съвсем не бяха такива, каквито ги описваше Марго. Градът гъмжеше от техни конници: те раздаваха служби, повишаваха данъци и се разпореждаха вместо краля. Ако Анри бе дошъл в бърлогата на убийците, която много добре познаваше, може би френският крал все пак щеше да види в негово лице своя спасител, но херцозите Гиз? Навара, единственият, който все още препречваше пътя на техните планове, както те изрично бяха съобщили на испанския крал, какво щяха да сторят те с Навара? Тук вече не убиват собственоръчно, макар че веднага след това щяха да достигнат до трона. Така беше по времето на адмирал Колини. Сега Гиз и неговата Лига можеха да предизвикат, когато им потрябваше, народни вълнения; и в тях, уж случайно, можеше да намери смъртта си Навара.

В Нерак въобще не се съмняваха, че би станало именно така; тайният съвет обсъждаше въпроса, Морне записваше: и когато Анри четеше писмата на бедната Марго, той ги приемаше като предателство, нямаше как — те наистина донякъде бяха предателство. От друга страна обаче, нейно съкровено желание беше повелителят на сърцето й да стане велик владетел. Но тъй като съдбата й бе решена, Марго сама се объркваше и обезценяваше заслугите си, а Анри вече не можеше да разбере това.

На двусмислените й покани той отговори открито с обида. Настоя тя да не отпраща Фосьоз, а да я задържи завинаги при себе си: така той съзнателно прекъсна приятелските отношения. Впрочем той и тогава вече не мислеше за Фосьоз. Междувременно една друга жена го бе ощастливила и увлякла. Този път това не бе някаква лека игра, нито пък някаква страст, тъмна и загадъчна като самата съдба или като кръвта. Когато Анри опозна по-отблизо тази дама от Бордо, много му хареса името, което тя сама си бе избрала — Коризанда, което я превръщаше в някакво изискано създание като героиня от романтична поема. Порази го нейното приказно обкръжение — един шут-джудже, един дълъг мавър, папагали, маймуни и други редки същества, — които я съпровождаха, когато тя отиваше на литургия. Графиня Дьо Грамон беше умна, красноречива и най-главно — богата. Вместо други прелести тя имаше извънредно бяла кожа. Понеже беше приятелка на сестра му още от детинство, Анри я бе виждал и по-рано. И ето сега изведнъж голямата любов, или поне така си въобразяваше. Без съмнение още от първия ден тази жена го бе обичала повече, отколкото той нея. Тя дори и преди бе мечтала тайно да привлече вниманието му и затова именно се движеше сред такова обкръжение. Той се явяваше в сънищата й, откакто Фама зовеше името му, и тя бе решила да стане негова муза. Музата на един голям владетел и воин ще въоръжава за него полкове със собствените си пари и ще го посреща след сражения и победи в разтворените си бели обятия. И най-главното, тя ще го кара да й пише — писмо след писмо, благодарение на нея той ще стане несравним писател. И това ще продължи години наред, докато най-после се задоволи неговото честолюбие. Тогава на цялата тази идилия ще бъде сложен край, защото лицето на музата няма да бъде вече така ослепително бяло, а ще се покрие с червени петна. Като всяка друга жена и тя ще бъде разочарована и огорчена и ще забрави, че е изпълнила мисията, която сама си бе избрала, както и името Коризанда.

А с Марго всичко е съвсем различно. Той не й пише красиви и майсторски писма. Тя е тук, когато и тялото й е тук. Може да се раздели с нея, както с всяка друга; ала нейният образ се е отпечатал върху цялата му младост като някакво вълшебство или проклятие: и едното, и другото са същност на живота му, и това е нещо различно от възвишените музи. Тя няма да въоръжава полкове за своя единствен любим господар, по-скоро сама ще изпраща войски срещу него. Защото тя е безплодната последна издънка на един род и напразно ще търси да го възпре по пътя му към престола. Накрая тя ще се съюзи с Лигата на Гиз и с дявола дори против собствения си дом, само от омраза срещу своя любим повелител. И когато нейният брат, вятърничавият Франсоа, ще бъде вече мъртъв, тя ще започне в безпътицата си да кръстосва страната вместо него, както се държи човек, когато родът му загива; и преследвана от омразата на своя брат — краля, тя ще изчезне най-накрая като самотна жена — няма да може дори да вреди вече, толкова ще бъде самотна, и ще изчезне. Марго!

Тя все още е в Лувър и иска да привлече там и Анри; описвайки му дворцовите празненства. Разбира се, тя знае, че той има нова приятелка: ала не отронва нито дума и си отмъщава. За жалост нейният несравним Нарцис се оженва, но тя скоро го заменя с много други. По време на един голям дворцов бал брат й, кралят, изреди в лицето й имената на всичките й любовници. На другия ден тя е принудена да напусне двореца, опозорена, изоставена, и не само това, а докато пътува на юг, неочаквано офицери на френския крал я спират по пътя и я претърсват като крадла. Но кой язди насреща й и я отвежда в своя дворец и дори се показва заедно с нея на прозореца? Кой е добър с Марго и я прегръща безмълвно, за да знае тя: един човек страда заедно с нея, споделя нейния срам?

Вечерта тя седеше до Анри, който привидно слушаше разговорите на своите придворни: само за да не бъде принуден той самият да говори много, особено с Марго. Гласът й би я издал, виждаше се как тя беззвучно плаче. Но това бяха сълзи на радост, задето той беше добър към нея. В тях се примесваха и сълзи на огорчение заради собственото й безсилие. Той обича, и този път истински! Аз преча на всички, на неговата любима с това смешно име, която ще ме отрови, а с това преча и на него. Какво значение има, че той е добър? Аз вече не съм тук.

И тъкмо в този миг той потърси под масата ръката й и я стисна. Тя най-напред се стресва. Погълната от своите страхове, веднага си помисля: прощаване с Марго! После отново се стресва, ала този път от радост, защото все още не се е стигнало дотам и най-страшното се е отложило. Кръвта бликва в сърцето й; бързо, тайно тя се навежда над ръката му и я целува. После нарочно стои много изправена, не плаче повече, не поглежда към никого — започва предварително да се откъсва оттук, усеща го, иска сама да си извика да се върне, ала връщане няма, Марго! Никога ли вече? Върни се насам, ако можеш! Не можеш? Трябва да избледнееш, трябва да изчезнеш? Марго!

Погребението

Последният крал от династията Валоа обичаше да танцува, и то самичък, като малко дете, ала с вечно мрачното си лице, което не можеше да промени. Неочаквано му хрумваше да отмести настрана старателно преписания на чисто указ и да свали кожената си пелерина. Бяла копринена жилетка и тесни бедра, една момчешка фигура, не отговаряща на възрастта му — така се движеше той насам и натам пред едно огледало, което слугите нарочно донасяха. Далеч някъде започваше да свири музика, а кралят правеше в своята тиха стая изискани танцови стъпки, описваше фигури и заемаше най-изящни пози. Под сведените си клепки той се следеше в блестящото стъкло, сякаш наблюдаваше чужд човек. Това не беше той. За жалост, той нямаше чувството за себе си, че е весел танцьор, не бе облагодетелствуван от небето да бъде лек и необременен от спомени. Те го следваха на всяка крачка: само желаната фигура в огледалото нямаше никакви спомени — нямаше и глава, защото рамката я отсичаше. Нямаше я главата, която, заобиколена от черни духове, мисли за смъртта.

Брат му Франсоа се бе разболял безнадеждно; кръвта изтичаше от тялото му, както на времето бе изтекла от тялото на другия му брат Карл. Той бе пропилял безсмислено остатъка от жизнените си сили във Фландрия както бе пропилял и другите, и сега лежеше болен и умираше. Кралят беше бездетен и не се надяваше вече да му се роди наследник, защото нищо не бе помогнало — нито баните, на които бе ходила кралицата, нито голямото поклонение, от което и на двамата нозете се бяха покрили с мехури, нито пламенното молитвено шествие на целия кралски двор през църквата „Света Богородица“. Всичко бяха направили; а сега страхът, тревогите и мъките пред неизвестното щяха да останат недоизживени от един човек, който сам крачеше към своя край. И все пак не е лесно отведнъж и завинаги да се примириш със съдбоносното безплодие и с присъдата свише да измре родът ти — поне един Валоа не може да се примири. Двеста години вече властвува неговият род и той ще бъде последният. Само понякога му се струва, че жертвата е вече принесена; без да се самозалъгва и да се заблуждава, той гледа към края и всеки ден се приучва да понася този ужас, докато и той пресекне, и смъртта не може да бъде по-ужасна за един крал, с когото се завършва цяла една епоха и една измираща кралска династия, отколкото за един обикновен човек с всичката му слабост.

И за да преодолее страха, кралят танцуваше сам или часове наред подхвърляше и ловеше една малка топчица в паничка, или премяташе през врата си една синя панделка, на края на която висеше кошница, пълна с малки кученца. Те пълзяха и скимтяха: живееха, живееха вместо него, без той да се помръдва дори. Когато му съобщиха за смъртта на последния му брат, той остана вцепенен като мъртвец; не трепна, не откликна. Нахлулите в стаята му замръзнаха по местата си и им се искаше да го побутнат с пръст.

Сега дворът очакваше от него, че той отново ще почне да се представя за монах, ще пее в хор заедно с всички монаси под блясъка на златните свещници и кадилници, изработени по негови проекти, които той правеше от стремеж да създаде поне нещичко. Не, той нареди церемонията на погребението да стане още по-пищна от сватба. Народът трябваше да участвува в нея, впрочем щеше да я заплати, както плащаше и скъпите и прескъпи сватбени тържества на кралските любимци. Цялото духовенство щеше да вземе участие в траурното шествие, както и същите онези свещеници, които бяха проповядвали от своите амвони против краля. След тях придворни на покойника носеха ковчега, следвани от краля — последен представител на своя измрял род. Всички се учудваха: Валоа се държеше така, сякаш искаше да покаже на всички колко е самотен — и сега, и винаги. Целите улици бяха драпирани с черно, а той вървеше сам след ковчега, без своята безплодна кралица, на разстояние от всички останали, все чужди. Пред него ковчегът на последния му брат беше загърнат в знамената от последните му походи, които бяха доставили доста съмнителна чест на покойния, а някои от тях той бе водил срещу височайшия си брат. Този брат му бе желал смъртта и ето, когато желанието му сега се бе осъществило, кралят вървеше в шествието сам, между ковчега и тия чужди хора.

На първо място сред неговата свита вървяха любимците му Жоайоз и Епернон, той им бе дал херцогски звания и двете сестри на кралицата за жени. Веднага след тях крачеха неговите врагове, които се надяваха против неговата воля да го наследят — двамата братя Гиз.

Те бяха дошли сред по-голямо великолепие от самия крал, свитите им бяха много по-разкошни, по-породисти бяха конете им, които водеха за поводите. Самите те вървяха като въплъщение на власт и могъщество. Междувременно чертите на лицето на херцог Гиз бяха станали сурови. Той не блестеше вече светъл и рус както някога сред народа и почтените граждани — Гиз, приказният герой на техните жени. Впрочем то вече не му беше нужно — нито да съблазнява, нито да дарява. Сега вече той заповядваше. Не търсеше подкрепата нито на гражданите, нито на селяните, а който не желаеше да влезе в Лигата и да се закълне в сляпо подчинение на нейния водач, беше загубен. Изпълнявай трудовата си повинност и носи военната си тегоба! Плащай му данъците си и дни наред не подвивай крак, дори жилите ти да се скъсат, на всички сборища на партията, щом на Гиз му хрумне да свика своите привърженици! Не го ли сториш, ще изгубиш работата и клиентите си, ще излезеш извън закона и за теб ще се погрижат шпионите и предателите, чиято жертва ще станеш. И който по-късно види трупа ти, ще го заобиколи.

Престъпният таен съюз неудържимо се разраства, обхваща с пипалата си цялата държава и изсмуква жизнените й сокове, докато законът направо изглежда безсилен, както този крал под своя балдахин, който изпровожда сега последния си брат до гроба. Днес половината траурно шествие — духовенство, воини и дворът, почетните граждани и народът, — всички говорят само за наследника му и сякаш погребват него самия. Утре неговите собствени любимци ще преминат на страната на Гиз, Лигата приживе ще го прогони от съвета, ще го прогони в едно затънтено местенце, докато дойде някой да го убие. Той много нещо знае предварително — но се принуждава да крачи изправен под сърмения покрив на балдахина и чува онова, което не бива да чуе: как те си разпределят помежду си неговите провинции, домогват се до постове и служби, до финансите и до военната сила. Всъщност той не чува думите им: разстоянието между него и всички останали е твърде голямо — но ги усеща. Целият трепери от предчувствия, подобни на зловещи шумове. Затваря очи и му се привижда, че се лута нощем в гъмжаща от опасности гора. Кой ще го защити?

После той се стряска. Настанала е суматоха. На стъпалата на църквата се е струпала някаква паплач и крещи:

— Валоа, пукни! — Но това не е ново за него.

На тези хора им е поръчано и заплатено и той знае от кого. Намесва се стражата, кресльовците бягат, блъсканица, шествието се олюлява. Балдахинът се огъва, бавно се спуска над краля, който се навежда, подвива едното си коляно, после и другото и накрая дори ляга с чело върху камъните.

Когато се изправя и напълно се опомня, вижда, че тримата Гиз са го оградили, за да го бранят. Те го прикриват пред народа, който вижда само тях и ги поздравява с викове. Лотарингският кардинал показва безсрамно лицето си на престъпник. Вторият, Майен, има много по-тлъсти телеса, отколкото подхожда на коварен човек: това е изпитано и известно. А херцогът — „Какъв велик човек!“ — вика за него хор от наемници. „Да живее!“ — реве неговото тайно сдружение от убийци, и той иска то да обгърне цялата страна. Целият този народ трябва да стане едно тайно сдружение от убийци, това е неговата цел, и той е убеден, че няма вече много пречки. Херцогът — „Какъв велик човек! Да живее!“ — вече не се преструва на великодушен, той е само строг. Мускулите на лицето му са твърдо очертани и говорят за сурова решимост. Той ще подели цялото кралство сред дванадесет от своите висши мерзавци, след като изтика краля в онова последно местенце, а всички низши мерзавци ще могат да грабят и да убиват колкото си щат. Единственото условие за това ще бъде безусловното им подчинение: инак те сами ще намерят края си и вместо да стоят с изпъната стойка, ще изпънат крака. Това е решено, вижте стиснатите челюсти на нашия водач! Да убиваш и да бъдеш убиван — една безкрайна Вартоломеева нощ ще бъде царуването на нашия водач, да живее!

И тъй като те го бяха оградили и не му бяха оставили никакво място, забравеният от всички крал вече не можеше да знае какво става, не можеше повече да усеща и да чува онова, което наближава. Той хвана едно от момчетата на Гиз — херцогът има синове, не е безплоден, не е безплоден, — взе го и го притегли към себе си като свое собствено. Така остана до края на църковния обред, така премина и по пътя до двореца си сред своите убийци и сред убийците на неговата страна, които този път поне все още го бранеха. Процесията непрекъснато се разрастваше, тъй като към нея отвсякъде се присъединяваха техните придворни и наемници. Сега шествието ознаменуваше не скръбта на един Валоа, а възходящата мощ на рода Гиз. Последният Валоа бе прегърнал през рамо едно от техните деца и вървеше в такт с барабаните на техните войски — те биеха за тях, а не за него. Под ширналото се сурово небе на това кралство негов бе само острия и рядък погребален звън на една малка камбана: но и той отекваше все по-далечен и по-далечен.

Музата

В своето усърдие за римокатолическата църква, за рода Гиз, повече или по-малко съзнателно Лигата бе насочила усилията си единствено към разпадането на кралството и за триумфа на Испания, но свещената Лига имаше и още една, макар и по-маловажна грижа. Това беше кралят на Навара, макар че той не можеше сериозно да се изпречи на пътя й. Когато едно такова мощно движение обхване пробудилия се народ, то непременно ще го изведе до целта. Кажи-речи, всичко говори в негова полза, в случая — честта на нацията, която не желае повече да търпи един всепризнат позор, а именно протестантската ерес. В подобни случаи се оказва, че „срамът“ има малко пари, а „честта“ — много. Същото е съотношението и с войниците. Те почти всички са на страната на „честта“; другояче не може да бъде.

Всичко трябва да се вземе под внимание, а Наварският крал кара да говорят за него много повече, отколкото е полезно. Лигата реши да сложи край на това положение. Тя постави Наварския крал под наблюдение и бе уведомена, че той редовно посещава графиня Диана Грамон в един от замъците на тази богата дама. А тези замъци се намираха в Гийена; там беше по-лесно да се залови Наварският крал. Лигата постави кавалерийски постове навред, откъдето той можеше да мине. За жалост, той никога не се появяваше там, защото знаеше, че те искат да го хванат, и избягваше техните постове. Бе по-добре осведомяван от Лигата, и то от самата графиня Грамон. Заради препятствията, които нейният приятел трябваше да преодолява, за да може да я посещава, тя създаде в своя замък цяла разузнаваческа служба. Когато се налагаше да се отложи посещението му, тогава той й пишеше — и стилът му стана по-възвишен в същото това време, когато пое пътя към своята по-възвишена цел. Един ден, когато тя беше в Бордо, той писа на своята муза.

„Душа моя! — пишеше той. — Слугата, когото те заловиха вместо мен край мелницата, вчера отново дойде при мен. Разпитали го не носи ли писма и той им отговорил: «Да, едно.» Дал им го, те го отворили и му го върнали. Беше едно писмо от Вас, сърце мое.“

При тези думи изящният стилист се разсмя вътрешно. Помисли си колко е полезно да се пишат любовни писма — в тях бие пулсът на самата природа.

„Те са се засрамили от грубата си подозрителност, та върнали писмото на слугата и го пуснали да си върви. Същевременно обаче те все още не са разбрали, че моята любима, въоръжава за мен със своите средства гасконски войници: досега дванадесет хиляди, но това все още не е всичко. Тя ми дължи двойно повече и аз ще го получа. Тази жена е честолюбива. Тя обича един крал без пари, без земя и без войници. Тя е първата любима, която не ми струва нищо и дори плаща за мен. Но тя няма да съжалява за това.“ — При тази мисъл кръвта му забушува и той за миг забрави войниците и парите и бързо прибави:

„Утре по обяд потеглям — изгарям от желание да обсипя ръцете ви с пламенни целувки. Довиждане, най-висше мое благо. Обичай все така своя малък любим!“

Така беше. Малкият любим пишеше на своята покровителка и муза. Той спомена само ръцете и никаква друга част от тялото й, но кръвта му бушуваше. Тя го бе научила да се отнася към нея с уважение и му бе вдъхнала някаква непозната за него дотогава изтънченост в израза на чувствата — които впрочем бяха все едни и същи. На другия ден по пладне той пришпори коня си към Бордо, както бе предвидено; любопитен да узнае какво ще каже тя за смешната схватка, която току-що бе приключил срещу неколцина хора на френския крал. Двама убити бяха загубата, а плячката представляваше пет коня: тя ще го упрекне, че това е недостойно за него. И въпреки това и при такива схватки човек не по-малко рискува живота си. Обичай все така своя малък любим!

И той дръпва поводите. Една синя гора зад безбрежно поле, река Гарона мие бреговете му. На края на горичката се появява ездачка. Тя седи напреко върху широкия гръб на коня, бялата й рокля виси дълга надолу, слънцето блести върху нея. Тя се привежда леко напред, свежда и чело, за да познае Анри. Движението й е ефирно, тя прилича на неземно видение, сякаш слязло от небето с обещания за слава и величие.

— Истинска фея! — възкликва той, скача от седлото и пада на колене.

Тя му маха с ръка да стане, светлината кара камъните да блестят. И той тича насреща й; тя отдалеч разтваря ръце. Подвива леко коляно, за да го посрещне, и блажено вдига лице към него. Той обсипва ръката й с целувки, а тя притиска устните си върху главата му.

Сцената е достойна за тях и двамата се опиват от нея — Анри главно от благоговейния трепет пред тази жена и пред нейното име Коризанда. То задължава към възвишени чувства. Двамата отиват да седнат на брега на реката под тополите. Той поглежда загрижен към двата коня, ала те пасат спокойно.

— Скъпа моя приятелко! — прехласва се той.

А тя казва умоляващо и все пак благосклонно:

— Сир! — Големите й очи, пълни с неизразимо блаженство, се плъзгат по спокойната местност, по дърветата, които леко шумолят, и по ромонещите води. — Двамата е вас съвсем сами! Все едно че нищо не знаем за войната, за ужаса от чумата. Те сигурно съществуват някъде по света, ала не стигат до нас. Предателите напразно ни търсят, за да ни нападнат.

Той потръпва леко с рамо към храсталака, зад който бе оставил охраната си. Нейните хора бяха останали в горичката и той виждаше силуетите им. Всички щяха да дойдат, след като те двамата се насладяха на своята идилия. Анри стана приказлив и се зае да опише на своята любима острова, където те двамата щяха да живеят. Той наскоро го беше открил. Един канал, ограждащ красиви градини, а по него плуват лодки и от всички страни пеят птички.

— Ето, любов моя, нося ти перцата им. Искаше ми се да ти донеса и риби. Ужасно много риба има там, и направо даром, един грамаден шаран за три су, за пет су — цяла щука.

Той неволно премина от възторжени чувства към реалната действителност. Затова и тя отвърна, че той й е изпратил превъзходен пастет. А що се отнасяло до питомните глигани, сега те се разхождали спокойно в парка на нейния дворец Ажемо и тя не можела да си представи нищо по-хубаво от тези хищни зверове, покрити целите с бодли.

— Сир, вие наистина сте напипали майсторски вкуса на вашата предана служителка! Ще трябва да ви бъда благодарна до края на живота си.

Дамата изрече това с известна ирония в гласа, но и същевременно майчински. Та как иначе? Негова връстница, ала всъщност по-зряла от него, тази тридесет и две годишна жена гледаше спокойно как неговите ръце опипваха трескаво тялото й. И сякаш ласките му не я засягаха, лицето й остана все така съвършено бяло, а очите й бяха изпълнени със спокойна нежност. Тя знаеше какво иска и си мислеше, че ще може да го ръководи. В този миг тя пощади неговото кралско самолюбие и затова спомена подаръците му и своята благодарност, макар и с известна насмешлива снизходителност. Чак тогава премина към собствените си благодеяния: а те бяха много по-големи и го правеха неин длъжник — завинаги, както се надяваше тя.

Дамата плесна с ръце и от горичката долетяха двама конници: непознати офицери. Едва когато те слязоха от конете, Анри видя, че върху шарфовете си те носеха цветовете на неговия дом. Те размахаха доземи украсените си с пера шапки и помолиха графиня Грамон за разрешение да представят новия й полк на Наварския крал. Тя махна милостиво с ръка. Шапките отново се размахаха над земята и офицерите пришпориха конете: Анри още не се бе опомнил. Никой не умееше по-добре от Коризанда да му поднася изненади и да го прехвърля в света на чудесата.

— Сир! Аз съм честолюбива — каза тя, за да пресече всяка благодарност. — Искам вие да бъдете велик.

Той отвърна:

— Може би вие само си прахосвате парите по мен. Дори и като крал на Франция аз няма да имам достатъчно, за да мога да ви се отплатя достойно за това, което сега вие правите за мен.

Облада го възторг към неговата „скъпа приятелка“. В очите му бликнаха сълзи; волю или неволю той трябваше да се преклони. Та нали от самите жени зависеше неговото отношение към тях: дали те можеха да го въодушевят, или да го накарат да ги презира. Те са самият живот и стойността им се мени заедно с живота. Днес графиня Диана достигна най-високата си стойност и тя го разбра. Заслугата й се състоеше в това, че не го остави да изрече онова, за което може би по-късно той щеше да съжалява, и то беше много разумно от нейна страна, че го прекъсна.

— Не говорете, сир! Когато един ден влезете в столицата на своето кралство, вие ще вдигнете поглед нагоре към един балкон. Това е всичко и то ми стига.

— Вие ще влезете в този град заедно с мен, мадам.

— Та как би било възможно такова нещо? — попита тя, замирайки от вълнение: за жалост, разумът млъква, когато сърцето забие лудо.

— Защото вие ще бъдете моята кралица.

И той се изправи тържествен и се огледа наоколо, сякаш търсеше свидетели, а такива имаше достатъчно наблизо. И действително иззад храсталака наизлязоха неговите хора, а на отсрещната страна се появиха нейните. И в този миг лицето му неочаквано помрачня, той удари с крак земята и каза с рязък глас:

— А кой ме предава, за да могат моите врагове да ме заловят, но можаха да хванат само слугата ми? Знам кой. Покойната Наварска кралица!

Той толкова мразеше вече Марго, че я назова покойница. Тя го бе напуснала, беше се укрепила в град Ажен и замисляше неговата смърт. А той желаеше нейната. Жената срещу него се изплаши: пред нея се разрази едно стихийно чувство.

„Какво представлявам аз за него? Една чужда. Какво ще остане от мен? Неговите писма, само думи, но и тях дори той отправя към себе си. Човек се обръща към муза само когато се чувствува сам.“

За миг графинята сякаш прозря бъдещето. Тя предусети безкрайните огорчения на дългите години занапред, когато ще бъде мамена, той никога няма да се ожени за нея, а накрая дори ще се срамува, задето тялото й ще започне да се отпуска и кожата й няма да бъде все така безупречно бяла. Мигът отмина и тя забрави всичко. Вместо това сега се разнесе барабанен звън, появи се полкът.

Разделен на две, с лека и бодра крачка полкът премина от двете страни на горичката и се съедини на широката поляна в едно. Двамата офицери рапортуваха пред графиня Грамон, че полкът е налице. А тя, подканвайки го, подви леко коляно пред Наварския крал, като прибра полите на дългата си рокля. Той пое краищата на пръстите й, вдигна нависоко ръката й и поведе дамата към челната редица на строените войници. Там тя отново се поклони пред него и този път дълбоко; после извика и гласът й се разнесе надалеч и звънко над главите на двете хиляди войници:

— Вие служите на Наварския крал.

Наварският крал целуна ръка на графиня Грамон. После заповяда на знаменосеца да мине напред и я помоли да освети знамето. Тя го стори, като притисна тежката бродирана коприна към красивото си лице. След това Наварският крал мина сам пред редиците, като хващаше ту един, ту друг войник за куртката, защото го познаваше, или неочаквано прегръщаше някого, защото бе служил вече при него. Всеки искаше да чуе какво той казва на другите; а накрая Анри се обърна към всички.

— Аз и вие — заяви той — сега сме бели и чисти като новородени, но няма дълго да останем такива. Нашето военно звание изисква от нас да бъдем само кръв и барут. Читав и невредим ще остане само онзи, който ми служи добре и който не се отделя от мен повече от един алебард. Винаги досега съм се справял с мързеливците. Труден е пътят към спасението и нас бог ни води за ръка.

Така говореше Наварският крал на своите две хиляди нови войници и те вярваха на всяка негова дума. Веднага след това се разнесоха барабанни удари, знамето се развя и Наварският крал яхна коня си. Нямаше време вече да подаде ръка на графиня Грамон, за да стъпи тя върху нея и да се вдигне на седлото. Тя сама се прехвърли нагоре и пришпори коня си, начело на своята свита от дами и господа.

Анри не я проследи с поглед: той си имаше полк.

В буен галоп

Едва той излезе с полка си на големия път и някъде в далечината се вдигна огромен облак прах — какво ли друго можеше да носи той освен враг? Разнесе се и тропот от копита. Анри заповяда на войниците си да залегнат в канавката и да се скрият в гората, докато се разбере кого щяха да нападнат. В това време първите конници изскочиха от жълтия облак прах; ей сега ще стигнат до него. Напред! Анри и неговите дворяни запречват с конете си пътя и хващат юздите на препускащите буйно коне. От силния сблъсък един ездач пада от коня си и докато се отъркулва между копитата на коня, успява да извика с пронизителен ужас:

— Кралят на Франция!

В този миг прахта се уталожва и показва онова, което скриваше досега — една карета с шесторен впряг, с яздещи пред нея конници, придружаващи и свита — и всички препускат в буен галоп. Анри няма време да освободи пътя, из един път каретата спира и се олюлява. Вдигналите се на задните крака животни треперят целите, кочияшът ругае, конниците се вдигат на стремената, неколцина размахват оръжие.

— Ние сме приятели, господа — вика Анри. После той посочва към канавката и към гората. — Довел съм един полк войници, за да охранявам краля.

— Този дявол, той ни е причакал! — Те се споглеждат объркани и му правят път. — Ние яздим на един дъх от Париж дотук и никой не може да ни е задминал, освен ако е прелетял по въздуха.

Анри слезе от коня си, отиде до прозореца на каретата и свали шапка. Стъклото беше покрито с прах и не се отвори. На нито един от слугите, които стояха наоколо, не му хрумна да отвори вратичката на каретата пред Наварския крал. Но тъй като всички бяха изумени, наоколо се бе вселила пълна тишина. Анри също затаи дъх. Единствен той разбра сред пълната тишина какво става зад зацапаното стъкло. Чу как вътре кралят се разтърсва от плач.

В този миг много нещо му мина през ума, много. Но той не направи никаква гримаса, яхна отново коня си и вдигна ръка. Шествието тръгна — каретата с шесторния впряг, яздещите напред конници, конвоиращите и ариергардът, а също така и полкът на Навара — в буен галоп, леки и весели. Сега можеха да ги следват и пешком, защото кралското шествие не бързаше вече. Всичко това приличаше на бягство — сякаш френският крал бе побягнал от своята столица, без да спира, чак до най-отдалечената си провинция. Сигурно точно така беше станало: Анри разбра това, колкото и то да го изненада.

„Нима той идва при мен? Дотам ли се е стигнало вече, та търси спасение при мен? Аз обаче ще направя така, че ти никога да не съжаляваш за това, Анри Валоа“ — мислеше Анри Навара, защото по време на това пътешествие сърцето му бе изпълнено с благородни и жалостиви чувства.

Беше вечер, когато стигнаха града. Стражата на вратата не разбра кой седеше в каретата, а жителите, които надничаха от прозорците, не можеха да видят много нещо в тъмното. Каретата и войската се придвижваха без светлина; когато над улицата висеше фенер, Наварският крал пращаше някой да избърза напред и да го загаси. Чак пред кметството той даде знак за спиране. И щом той слезе от коня, вратичката на каретата се отвори. Отвътре излезе кралят: той прегърна безмълвно своя братовчед и зет и не каза нито дума и след това. Той бе жадувал много повече, отколкото сам си даваше сметка, да прегърне най-после един човек от своя род, та бил той и от двадесет и първо коляно.

Сега кралят се раздразни от всичко, което го заобикаляше — от зданието, както и от войската, която бе заела целия площад и съседната улица. Отвътре донесоха светлина и Анри прочете по лицето на краля ужас и зараждащо се недоверие!

— Искам да отида при маршал Дьо Матиньон! — каза кралят.

Той отново си бе спомнил, че трябва да поддържа не губернатора, а наместника му. Никой не бива да отстъпва от онова, на което са го учили цял живот!

— Сир! Той не е в Бордо, а и гарнизонът на неговата крепост сигурно няма да ни пусне да влезем току-така. За сметка на това тук, в кметството, аз съм като у дома си. Ваше величество ще бъде приет много добре и ще бъде на сигурно място.

От тези леко казани думи на неговия зет и братовчед кралят помрачня още повече. Той надуши умисъл и преднамереност и дори донякъде имаше право, защото по пътя за насам, въпреки вълнуващите го благородни и жалостиви чувства, Анри бе разсъдил къде и как най-добре ще може да вземе в свои ръце Валоа. Най-подходящото място беше кметството, където се разпореждаше неговият приятел Монтен. Той проследи погледа на краля и каза:

— Единствената задача на моя полк е да охранява ваше величество.

Кралят отвърна надменно.

— Аз сам си имам достатъчно полкове.

— Вашите конници, сир, са заминали с маршал дьо Матиньон отвъд планини и долини, за да се бият с моите войски.

Кралят потрепери. В този миг той беше сигурен, че е попаднал в клопка. Видът му изпълни Анри със състрадание; той бързо се наведе над ухото на краля и му пошепна настойчиво:

— Анри Валоа, за какво дойде? Имай доверие в мен!

И наистина сега върху лицето на бедния крал се изписа облекчение.

— Отпрати войските си! — настоя кралят също така тихо.

Анри веднага издаде заповед; на офицерите си обаче той каза настрана полкът да не излиза извън стените на града и да пререже пътя към крепостта, готов да посрещне всяко нападение на врага.

„Валоа, ние с теб не можем да бъдем сигурни един от друг.“

За щастие, той можа да обяви в същия миг:

— Сир! Кметът, заедно с неколцина господа съветници!

Четирима мъже, облечени в черно, коленичиха пред краля. Този, който носеше златна верига на врата си, го поздрави на латински и особената чистота на езика му веднага направи впечатление на краля, а след това той продължи на френски: и това беше още по-похвално, защото класическото слово трудно се произнася на обикновения език, особено от устата на южняк. Кралят бе приятно изненадан, за няколко мига почти забрави опасността. Заповяда на мъжете да се изправят и най-после влезе в кметството. По-късно някои говореха, че единствено красноречието на господин Мишел дьо Монтен го подтикнало да стори това.

Наследник на престола

Отначало кметът въведе краля в най-голямата зала. Поради изненадващото пристигане на негово величество не бяха имали време да я осветят достатъчно. Отдалечените сенки в ъглите безпокояха краля и той настоя да влязат в някоя по-малка светла стая, затова му отвориха библиотеката на кмета. Наварският крал заповяда на своите придворни да поемат охраната заедно със свитата на френския крал. Прекрачвайки прага, кралят се обърна и каза високо:

— Тук пред вратата — само мои!

Анри каза със същия глас:

— Моите да заемат изхода!

Осигурили се така всеки поотделно, двамата влязоха в библиотеката. Монтен искаше да остане отвън заедно с всички други, кралят обаче му каза да влезе и той. Върху лицето му се изписа мрачна усмивка, когато каза:

— Господин Дьо Монтен, вие сте дворянин от моята камара. Тук е твърде тясно. Ако влязат убийци, ние и тримата ще загинем в схватката. Ще ме предупредите ли навреме, ако видите опасност?

Монтен направи лека гримаса, в която може би имаше малко ирония, но безспорно и преданост. Той отвърна:

— Omnium rerum voluptas — всички неща ни доставят удоволствие именно чрез опасността, която би трябвало да ни отрови удоволствието.

— Вие имате много книги — каза кралят, като погледна нагоре към стените и въздъхна. Припомни си за своите писания, за удобната си кожена пелерина и за монашеското расо, с което се заблуждаваше, че се е оттеглил от суетата на света. А сега трябваше да се бори.

— Ще постигнем ли действително нещо добро тук? — попита той и в гласа му прозвуча съмнение.

Неговият братовчед и зет отвърна:

— Доколкото зависи от мен — да! — и той понечи да подвие коляно.

Кралят го подхвана, накара го да се изправи и каза:

— Да оставим това: искам да кажа, церемониите. Кажи какво искаш?

— Сир! Аз очаквам единствено вашите заповеди.

— Хайде, хайде, започвай!

През това време кралят претърси с поглед стените, за да види дали някоя от отрупаните с книги лавици не се отмества на панти. И тъй като никъде не откри тайната вратичка, от която се страхуваше, той собственоръчно изтегли едно кресло точно по средата на стаята. Никой нямаше да може да изтича достатъчно бързо до него: понякога неговите движения бяха чевръсти като на момче.

— Сир, не очаквате ли по-скоро вие нещо от мен? — попита Анри. — Аз съм готов да обсъдя всички ваши желания със своите приятели.

— Ние вече достатъчно сме обсъждали този въпрос. Остава само вие да се решите — заяви кралят из един път официално и дори тържествено.

Анри отдавна знаеше вече за какво става дума: за преминаването му в лоното на католическата църква. Престори се, че не разбира, и дори привидно се разгорещи и започна да се оплаква от своя наместник в Гийена. Заяви, че маршал Матиньон не бил по-добър от предшественика си Бирон. Анри дори въвлече и краля в причините за негодуването си.

— Вие, който би трябвало да действувате като мой баща, водите война срещу мене като озверен вълк!

Кралят възрази, че той не му се подчинявал. Анри отвърна:

— Благодарение на мен вие можете спокойно да спите. Благодарение на вашите преследвания обаче аз година и половина вече не мога да легна в леглото си.

— А какво сте възложили вие на вашите дипломати да наговорят в Англия? — попита кралят и Анри се видя принуден да отмести поглед.

Всички добри французи обръщали с надежда поглед към него — така бе писал действително неговият Морне; защото при сегашната власт те тук не можели да живеят спокойно и не можели да очакват занапред нищо по-добро от Анжуйския херцог — той вече бил показал на какво е способен. Да, но сега вече той е мъртъв и е бил последният брат на нещастния крал.

— Моля ваше величество за извинение! — каза Анри и още веднъж понечи да подвие коляно. И тъй като не го възпряха, той сам се отказа да коленичи.

А кралят реши, че след постигнатия успех може да запази строгостта си.

— Нима вие все така ще продължавате да бъдете причина за всички нещастия и да тласкате кралството към гибел?

— Тук, където аз управлявам, нищо не върви към гибел! — отвърна просто Анри.

Кралят отново се върна към главния въпрос.

— Вие знаете моите условия и своя дълг. Нима не се боите от гнева ми?

„Да премина към католическата вяра, само да премина към католицизма“ — Анри много добре разбираше какво иска кралят. Иначе можеше да става каквото ще с кралството му, важното беше наследникът на престола да приеме католическата вяра!

— Сир! — каза твърдо Анри. — Това не е вашето лично желание. Вие сте много по-мъдър от сегашните си думи.

— Вие сте непоносим! — рече раздразнен кралят. — Веднъж сядате на ръба на масата, миг след това вече сте на края на стаята и вадите някоя книга от лавицата. Аз мразя движението, то нарушава строгостта на линиите.

Анри отвърна с един стих от Хораций:

— Vitam que subdio… — той няма да има друг покрив над главата си освен небето и никога няма да намери покой! — и погледна към господин Дьо Монтен, който се поклони пред двамата крале еднакво ниско.

После отново застана край вратата като страж.

Сега френският крал заговори отново:

— И нима само заради този хубав живот тук е цялото ви упорство?

— А нима вие сте по-щастлив във вашия Лувърски дворец? — отвърна му Анри с въпрос. — Сир! — каза многозначително той. — Аз искам да ви кажа нещо, което вие би трябвало да знаете, а именно, че независимо от многото нанесени ми неправди, аз все пак не ви мразя, защото вие бяхте само восък в ръцете на други хора. Аз мразя тези други, а вие сте мой господар и повелител. На вашия престол открай време са седели само законните му наследници, той никога не е бил заеман от самозванец, и то в продължение на седемстотин и петдесет години, от времето на Карл Велики.

Анри нарочно поде тази реч, за да даде възможност на краля да набере смелост и да изрече онова, заради което бе пристигнал с такава бързина тук. Той искаше, напук на Гиз, да провъзгласи своя братовчед Анри за наследник на престола.

„Та и какво ли друго би могъл да желае след смъртта на брат си и след зловещите събития по време на погребението, както ми ги предаде пратеникът? Валоа, дали аз съм католик или турчин, ти си длъжен да постъпиш така!“

Така мислеше братовчедът Анри, докато чертите на лицето на краля се промениха и след изкуствено наложената му неподвижност то несъзнателно потрепери и накрая върху него се изписа неудържимото избухване. А то очевидно бе предизвикано от споменаването на Карл Велики. Кралят, чието лице досега беше сиво, изведнъж почервеня както Карл Девети, когато той беше още пълен и шумен. Той скочи от стола, изпъчи се и направи усилие да овладее гласа си. Най-после то му се удаде.

— Тия негодници! — И той повтори това още по-ясно: — Този негодник Гиз! Сега седнал да твърди, че бил потомък на Карл Велики! Само това липсваше, само то ни оставаше! Пише го и го разпространява сред народа ни. Той бил единственият истински потомък, всички Капетинги на този престол били самозвани потомци. Това вече е непоносимо, Навара! Един измамник, и то чуждоземец, и от такъв нищожен род в сравнение с нашия, се осмелява да ни нарича бастарди и да обявява себе си за истински наследник на френската корона!

— А се стигна дотам, защото вие твърде дълго ги търпяхте! — прекъсна го Анри с гласа на човек, който иска да вразуми някого.

Но кралят съвсем не се беше вразумил още. Езикът му се въртеше яростно в устата и той не можеше да изрече нито дума.

— Аз едва се измъкнах от лапите му, като препусках в буен галоп. Ала оставих там своите маршали Жоайоз и Епернон.

„Твоите двадесет и пет годишни маршали — помисли си Анри, — пък и как станаха те маршали!“

— Те ще постъпят така, както намерят за добре, за да ме избавят от Гиз. Възможно е, когато се върна, той да не е вече между живите.

Тук нещастният Валоа все пак разбра, че бе казал твърде много — пред братовчед си Навара и в присъствието на още един човек, чиито очи гледаха твърде умно: сигурно предател.

„Къде ми е кинжалът?“

Не беше трудно да се прочете тази мисъл по лицето на бедния крал: то изведнъж стана грозно, почерня. Страхът заедно с нетърпението да убива, само за да изчезне някой от пътя му — тази майчина кръв, дългото възпитание през всичките тези години в Лувър, всичко заедно смъкна лицето на последния Валоа до най-ниското стъпало. Макар че се страхуваше от кинжала му, господин Мишел дьо Монтен изпита съжаление към краля, тъй като нищо друго не може да направи един човек по-беззащитен от замъгляването на разума му. Само един скромен дворянин, заседаващ в кралската камара, сега той почувствува своето превъзходство дори и спрямо краля: защото той самият никога не губеше способността си да мисли, дори по време на сън. Монтен си позволи да направи една крачка напред и заговори:

— Сир! Ние никога не бива да вдигаме ръка срещу слугите си, когато сме разгневени. Това е било основно правило на поведение за Платон. Следвайки неговия пример, един лакедемонец на име Харил казал на един илот, който си позволил някаква дързост пред него: „Боговете са ми свидетели, ако не бях така разгневен, щях да те убия!“

Господин Мишел дьо Монтен много добре знаеше защо приведе именно този пример. С него той припомни на краля какво огромно разстояние го отделя от останалите хора, били те обикновени дворяни или херцог Гиз. Той винаги щеше да бъде господар, а те — слуги: единият не може да обижда другия, а той от своя страна не бива да отмъщава. Колкото и споменатият пример да бе ласкателен, той не противоречеше с нищо на истината и служеше на умереността; затова именно го и приведе Монтен. Впрочем думите му имаха много по-голям успех, отколкото хуманистът очакваше. Кралят извърна тялото си настрана, притисна чело о високата облегалка на стола си и по разтърсваните му от конвулсии рамене се разбра, че плаче. Този път скръбта му беше безмълвна — това не беше само болка, а и развръзка, облекчение и примиреност. Затова именно той извърна гръб на двамата, които можеха спокойно да го убият, и даде воля на сълзите си. Той вече не се страхуваше от никого.

Когато се опомни от вътрешното си уединение, очите му бяха зачервени и той имаше поглед на любопитно дете.

— Братовчеде Навара, знаеш ли? Вече десет години минаха, откакто ние с теб не сме се виждали.

— Откакто се изплъзнах от ръцете ви ли? Нима наистина минаха десет години? — попита бързо Анри и неговото лице също изрази младежка невинност, както лицето на братовчед му.

— Десет години, изминали като един ден — каза братовчедът Валоа. — Аз вече не знам с какво бяха изпълнени те. А ти?

— Може би с бремето на живота? — беше отговорът и в него прозвуча леко съмнение. Анри дори поклати глава.

Братовчедът Валоа посегна към ръката му, стисна я настойчиво и му пошепна:

— Всичко беше само грешка. Нали ме разбираш? Грешка, заслепение, нещастна случайност. — Така човек търси да намери извинение за пропадналия си живот, и това е мигът на изумлението.

— Братовчеде Навара! Нима всичко това трябваше да стане? Помисли си само, ако на нея — на нея не й бе хрумнало да устрои Вартоломеевата нощ?

Анри, също силно изумен, си припомни:

— Тя самата много добре знаеше, че родът Гиз можеше да стане опасен едва след Вартоломеевата нощ. Те ще продадат кралството на Испания: тя самата ми го предсказа. Ала тя беше принудена да действува въпреки здравия разум. — „Което именно беше най-голямата й глупост“ — наум добави той. — Признавам ти — промълви той на ухото на братовчед си, — че извънредно много я мразех тогава, и то заради собственото си нещастие, както и заради големите и ненужни препятствия, които тя поставяше на пътя на благополучието на нашата страна.

— Какво направи тя от мен! — промълви братовчедът Валоа. — Затова аз силно я презирах.

Тук и двамата млъкнаха, защото изведнъж разбраха, че бяха говорили за мадам Катерина като за покойница. А през това време злото, сътворено от тази мнима жива, растеше вече независимо от нея. Братовчедите отново се натъкнаха на факта, че те двамата са врагове, настройвани враждебно един към друг. Веднага след сговорчивото шушнене, те се упрекнаха.

— Аз искам от тебе само да се откажеш от вярата си, Навара, за да мога да те обявя за наследник на короната.

— Аз от своя страна бих ти предложил да сключим съюз, ако можех да бъда сигурен, че ти ще останеш твърд, Анри Валоа.

— А ти, кажи ми ти откъде черпиш своята непоколебима твърдост, Анри Навара? Не от вярата си; откъде тогава, това искам да знам. — Така настойчиво искаше загриженият Валоа да разбере откъде човек може да черпи сили на този свят, за да бъде твърд и да върви по правия път.

— Сир! — започна Анри с променен глас. — Аз ще направя всичко възможно, за да ви се оказва необходимото подчинение; ще се боря срещу всеки, който заговорничи срещу вас, и за да се изпълняват вашите заповеди, съм готов да отдам живота си и всичко, каквото имам. Единственото, към което се стремя, е спасението на престола. Защото след вас, сир, аз стоя най-близо до него.

С такъв език говори само истината. Когато Анри се отпусна на колене, кралят не го спря, нито пък той го стори от церемониалност. Изправи се чак когато кралят стана от стола си. Усещаше, че сега щяха да бъдат произнесени знаменитите думи: и той трябваше да ги чуе на крака. Кралят заговори като пред събрание:

— Днес обявявам Наварския крал за свой единствен законен наследник.

Като каза това, кралят се хвана за сърцето и отстъпи крачка назад, олюлявайки се. Той бе обявил за наследник на католическото кралство един протестант. С това бе предизвикал смъртната омраза на Лигата срещу себе си. Бе извършил най-смелото деяние през целия си живот.

След това кралят се обърна към кмета на Бордо и му каза настойчиво да запомни онова, което бе чул сега, ако се случеше някакво нещастие с краля, преди той да успее да повтори решението си пред своя двор и парламента си.

Господин Мишел дьо Монтен каза:

— Да. Обещавам — и този път не приведе никакъв пример от древността. Той бе забравил древните мъдреци след всичко, което бе научил тук в този час, прекаран заедно с краля и неговия наследник. По-скоро бе намерил потвърждение на онова, което сам знаеше предварително, но това потвърждение го накара да го приеме като нещо съвсем ново.

Изпитанието

Няколко дни по-късно в Париж кралят седеше пред своята камина, гледаше в огъня и сякаш не чуваше онова, което говореха помежду си придворните му. Любимците му Жоайоз и Епернон не бяха в стаята. Докато кралят бе пътувал, те — вместо да убият Гиз — се бяха споразумели с него. Тук бе дебелият Майен, наричан херцог Дю Мен, братът на херцог Гиз. Още от сутринта кралят набираше сили, за да произнесе високо пред един представител на Лотарингския род онова, което бе решил и обявил в Бордо. Последният срок беше минал; още час само и собствените пратеници на Гиз можеха сами да донесат новината на херцога. Придворните в стаята споменаха името на брата на краля, разговаряха за болестта и за странната му смърт, която се повтаряше вече за трети път в кралското семейство и от която бе умрял и този, както и другите му двама по-възрастни братя. Господата си позволяваха да говорят за това, макар че можеше да предположат, че същият край очаква и кралят. Ала за някои от тях той вече въобще не беше тук, макар че присъствуваше със собствената си особа. Останалите пък нарочно бяха подели този разговор в желанието си да спечелят благоволението на херцог Дю Мен.

Неочаквано кралят отвърна глава от огъня. Той направи пак едно от своите дръзки момчешки движения, и то от страх, и каза с някаква лекота, която трябваше да извини думите му:

— Вие се занимавате с покойниците.

Той изгледа всички, като избягна да погледне само дебелия, колкото коремът му да се навираше в очи.

— Аз пък мисля за живите. Днес обявявам Наварския крал за свой единствен законен наследник. Той е доста способен принц, когото аз искрено… — той изрече всичко на един дъх, без прекъсване, та да може онова опасно изречение за наследника да се слее с останалото и присъствуващите дори да не го чуят.

Но не стана така. Веднага се надигна ропот. Един корем, облечен в изпъната по него коприна, се приближи към краля. А той заговори още по-бързо:

— Аз винаги искрено съм го обичал и съм сигурен, че и той е мой приятел. Той лесно се увлича. Обича шегите, но по природа е кадърен. Аз се уверих, че ние сме близки по характер и ще можем добре да се разбираме.

— Той е протестант! — заяви Майен с висок глас.

— Желая да се оттегля в кабинета си — каза кралят и стана.

Всички му сториха път. Вратата, през която той излезе, остана отворена и те виждаха отдалечаващия се гръб на краля, когато Майен заговори съвсем високо:

— Да си определиш за наследник един хугенот, това няма да ти се размине току-така, Валоа. Сам няма какво повече да губи, а седнал да раздава корони!

Докато вървеше бавно през съседната стая, за да не помислят, че бяга, кралят чуваше всичко. Те затова и не затвориха вратата. Някои се наведоха дори през вратата, за да разберат преди другите, дали не е замислил нещо опасно. Най-предпазливите дори изтичаха подире му. Майен крещеше:

— Тук трябва да се намеси папата!

— Ние ще отлъчим Валоа от църквата! — изкрещя той във фалцет. А после изписка тъкмо обратното: — Ще му острижем тонзура и ще го заточим в манастир!

Всички се поклониха пред дебелия по-ниско от обикновено и го нарекоха „водач на вярата“, която титла той сам си бе присвоил, за да може да има някакво предимство в очите на народа и на почетните граждани пред своя брат Гиз. Докато не бяха извоювали още победата, господа Лотарингците все още държаха един за друг. След това всеки поотделно се надяваше, че ще успее да заграби за себе си плодовете на победата. Майен не се посъветва с брат си, който впрочем отсъствуваше от града, а с графиня Дьо Монпансие, тяхната сестра, и скоро след това Лигата призова народа на улиците. Там оратори се заеха да го обработват, поднасяха му да чете плакати и сам той записваше възбудено възгласи по стените на къщите. Валоа проиграл козовете си, каквото и да стори занапред: Не потърси ли помощ от Навара, той е загубен. Приеме ли помощта му обаче, още по-зле за него: защото тогава ние ще кажем, че той самият е хугенот. Да върви в манастир, той винаги е бил само един монах! Това пишеха хората по стените и си го крещяха един другиму в зиналата уста.

Всичко това ставаше, докато херцог Гиз беше на лов. Той нарочно бе излязъл от града. На връщане научи станалото, но не можеше да язди така бързо, че да предотврати появата на сестра си на балкона на нейния замък, откъдето тя държеше речи и подстрекаваше студентите. Когато той пристигна, тя бе произнесла вече една от яростните си тиради и тъкмо бе отишла да произнася следващата пред краля.

Херцогиня Дьо Монпансие с дългите яки крайници пристигна в Лувър в своята носилка, сякаш царството й вече беше настъпило. Стражите се разбягаха настрана, толкова страшна беше тя с попадалите чак до деспотическия й нос коси, с ужасния поглед и с камшика в ръка — но същевременно тя цялата беше покрита със скъпоценни камъни, дори и камшикът й. Тя извика да й доведат краля и тъй като неговите лакеи се бяха разбягали, щом я видяха, най-после той сам се появи от стаята си.

— Мадам, аз бих могъл да ви хвърля в Бастилията.

И преди още тя да се опомни, той грабна камшика от ръцете й и го запокити в един ъгъл.

— Но аз имам и ножица! — изкрещя фурията и му я показа. Ножицата беше от злато и висеше на колана й. — Тя си има определена задача! — рече тя и му хвърли убийствен поглед.

Той много добре знаеше каква беше тая задача: да му отреже тонзурата. Каза:

— Мадам Лигата е още по-зла дама от вас, госпожо. Но дори и тя няма да може да ми направи тонзура.

Тя се разсмя като обезумяла.

— Сир! Вие не сте могли да удовлетворите нито една жена досега. Франция никога не ви е принадлежала, нито мадам Лигата, и още по-малко аз!

И тъй като при тези думи тя размаха ножицата си пред носа му, той неочаквано я грабна и със също такова бързо движение отряза една къдрица от красивата й разбесняла се глава. И докато тя замря от ужас, той каза:

— Мадам, ще запазя вашата къдрица за спомен от посещението ви.

— Откъде взимате толкова много смелост? — попита херцогинята и като започна да идва на себе си, най-после видя краля в истинския му вид. Досега, въпреки че той стоеше пред нея със собствената си особа, тя го бе виждала смътно като насън. — Какво става с вас? — попита тя.

Кралят не я удостои с отговор. Повдигна едното си рамо, готов да се върне в кабинета си. Но тъй като всички врати бяха останали разтворени, той видя как тъкмо в този миг през една от най-отдалечените се втурва херцог Гиз. Кралят усети неприятно чувство; въпреки това не побягна, а удари с крак о пода и извика стражата с най-мъжествения си глас. От всички страни наизлязоха мъже, най-после се появи и маршал Жоайоз. Що се отнася до Гиз, той беше останал без дъх и веднага започна да уверява краля в предаността си. Бил изпратил войниците си да се справят с народа — заяви той дръзко. И се представи като най-предан слуга. Кралят го прекъсна:

— Виждам, че прекалено много бурета се придвижват по реката. Изглежда, народът трябва да бъде все така весел, както днес, нали? А пък с празните бурета много лесно се строят барикади!

Гласът на Валоа прокънтя застрашителен и никой не можеше да познае довчерашния слаб човек. Буретата действително можеха да бъдат използувани за построяване на барикади; Гиз го знаеше най-добре, ала сега моментът му се стори по-малко подходящ за това от всеки друг път, като гледаше Валоа. Разбира се, херцогът умееше да се владее много по-добре от сестра си, освен това беше по-умен от Лотарингския кардинал, който бе предявил правото си — като „водач на вярата“ — той да отреже тонзура на краля. Тъй като сестра му отново размаха ножицата, щом чу да се споменава за буретата, херцогът се обърна строго към нея. Впрочем това толкова често повтаряно нейно движение бе започнало да става смешно, особено пред вид държането на краля, което направо беше величествено.

— Мадам — извика херцогът, — вашата ревностна служба на светата църква ви заслепява. Ние сме слуги на краля, който ще обяви война на протестантите: той сам вече повиши данъците, което е първата крачка. Сега нас ни заплашва нахлуване на немците в кралството, защото хугенотите отново са потърсили помощ от тях. — После той се обърна към краля: — Сир! Аз ви предлагам да ви служа с меча си и се заклевам, че всички ваши врагове ще бъдат унищожени!

И той наблегна особено и дори повтори думата „всички“.

— Всички ваши врагове, сир!

С това Гиз най-после принуди своя крал да чуе в чия гибел се кълнеше той.

— И на Наварския крал! — каза той натъртено и проследи въздействието на думите си върху омразното лице. А то просветна за миг, устните останаха сключени. И Гиз разбра. Поклони се и като пое ръката на сестра си, изведе я от стаята.

— Не се прави на фурия! — изсъска той злобно в тила й.

Анри Валоа ги сподири замислено с поглед.

„Анри Гиз, колко много се страхувах от теб едно време! Аз — твой пленник, а ти влизаш с камшик в ръка в килията ми! Едно доста мъчително изпитание, признавам, но аз вече съм го преодолял. Пази се от мен, Анри Гиз! Аз имам приятел. — И той погледна към гърба на отдалечаващия се враг и помисли с възхищение за своя приятел, както една жена зове при себе си любимия. — Навара, твърдо ли се държах този път? Проявих ли твоята твърдост?“

Гърбът на врага му все още се отдалечаваше. Бедният крал неочаквано се поддаде на природата си, след като толкова дълго се бе старал да подражава на новия си приятел.

— Жоайоз! — изсъска той. — Освободи ме от този там!

При тази заповед младият маршал пребледня и мълчаливо се извърна с лице към стената. Досега кралят все още не бе имал доказателство за измяната на своя любимец: сега пред него се разкри неговата полуизмяна, която е по-гнусна от пълната измяна. Кралят излезе и когато се прибра в стаята си, отпусна се без сили, изнурен от толкова разнообразни и бурни чувства: прекалено много бурни за неговата природа и за един вечерен час.

И щом като чуха, че тиранът бил болен, всички го обявиха за мъртъв и по улиците започнаха да танцуват от радост. Най-после щеше да се сложи край на всички тия комети, на чумата и на останалите бедствия, за които всички виняха лошия владетел, и преди всичко щеше да се сложи край на данъците. Народът и почетните граждани трябваше да плащат чудовищни суми, за да може свещената Лига веднъж завинаги да се справи с хугенотите. Непопулярността вследствие на военните разходи Лигата прехвърляше на Валоа. Бедният крал се защищаваше колкото му стигаха силите. Най-напред отново влезе в преговори с Навара за преминаването му към католицизма, след което те двамата щяха да се справят с фурията Лига. При това Навара също щеше да поеме някои от разходите и най-после кралят щеше да стане единствен господар в кралството.

Дълбоко в себе си Валоа не разбираше защо приятелят му не желаеше да му направи това малко удоволствие и да смени вярата си. И тъй като той толкова страстно желаеше това, не можеше да разбере какво би коствувало то на другия: а то би го принудило да се откаже от себеуважението си и да загуби доверието на преданите си привърженици. Измени ли на своята партия, другата враждебна партия, към която той щеше да се отметне, нямаше да му повярва и нямаше да го приеме; дори самият Валоа скоро щеше да се отнесе към него с презрение. Още сега той му предлагаше за преминаването към католическата вяра предимно пари, което съвсем не беше необичайно, тъй като и убежденията си имат цена. Неподкупна за сметка на това обаче остава само добродетелта, чиято основа е знанието. И именно тя даде превес на заседанието в Нерак.

— Въоръжим ли се, кралят сам ще ни зачете. А зачете ли ни, той ще ни повика. В съюз с него ние ще отсечем главите на нашите врагове!

— Съгласен съм! — извика Анри.

За последен път Валоа му изпрати своя втори любимец Епернон, за когото той все още мислеше, че му служи вярно и че дори го обича. По това време Жоайоз вече не представляваше нищо за него, същият този Жоайоз, когото той бе наричал свое дете и комуто бе подарил едно херцогство и му бе дал сестрата на кралицата за жена. Има слаби личности, които не се вкопчват в онзи, който ги напуща: напротив, те се оттеглят бързо и неотвратимо. Дори и да желае, изменникът не би могъл да изкупи провинението си. Другият вече го е пожертвувал, докато той още нищо не е подозирал. Жоайоз се движеше весел и блестящ, горд с прекрасната армия, чиито редици всеки ден се увеличаваха, все повече благородни имена, прославени гербове, благородни коне и доспехи от истинско сребро се вливаха в кралската армия, а тя се командуваше от един двадесет и пет годишен маршал, един избраник на щастието.

Кралят си мисли за него и се усмихва:

„Надувай се, докато още не е станало късно. Навара е по-силен от вас: аз знам това от първа ръка, защото неговата любяща съпруга, моята сестра, охотно ми издава неговите тайни. Тя иска от мен да й помогна с пари и войници срещу нейния любим господар, когото тя мрази с една омраза, която единствено аз мога да разбера. В нашите жили тече една и съща кръв. Аз постъпвам правилно, като не давам възможност на Навара да си отдъхне — също така и на Лигата. Ще изпращам войските си ту против единия, ту против другия, и то под водачеството на същите маршали — веднъж Матиньон, веднъж Майен. Най би ми било по сърце да изпратя Гиз, за да го срази Навара, но, за жалост, Гиз е твърде хитър. Той предпочита да отиде и да прогони немците, дано дяволът него го прогони! Поне нищо не може да стори на Навара: аз не искам да се случи нещо лошо на моя приятел Навара. Но аз не искам също така той да унищожи моята войска. Всичко е тъй объркано в главата ми: те са виновни за това, а не аз.“

Така разсъждаваше бедният крал и изпращаше маршалите си ту срещу Лигата, ту срещу братовчед си Навара. Той предпочиташе да помага на братовчед си, вместо да се бори срещу него, но тъкмо в това объркано положение се видя принуден да се съгласи да отлъчат Навара от църквата. Рядко явление за един протестант; Анри пращаше отговори на възванията, разлепвани по стените на къщите в Рим, града на папата, който се възхищаваше от него за това, че Християнският свят заговори за него. За сметка на това нещастният крал много повече искаше да отслаби, отколкото да засили Лигата, но без да разбере как, сключи с нея нов договор.

Когато Анри чу за това в Нерак, той проседя цялата нощ сам.

Обмисляше дълбоко онова, което представляваше сега неотвратимо като утрешната зора. Предстоеше война, истинска война за съществуване, а не вече онези леки, мимолетни схватки, война с всичката й суровост. Подпрял глава с ръка, под слабата светлина на догарящите свещи, той премисляше още веднъж всичко преживяно, пред мисълта му се нижеха всичките му радостни малки победи, скоро забравените поражения, дългите преходи на кон, непокорните градчета, бунтуващите се хора и всичко, което често го бе изморявало и го бе омаломощавало — десет години труд и тегла.

Всичко това бе минало и отминало: Анри видя пред себе си развръзката в образа на безчислени армии, извиващи се като дълъг, покрил цялата земя червей. Убий го или сам се смири! Срещу тебе, само срещу тебе са се надигнали те, иначе спокойно биха се сдружили и биха си уредили работата, но ти им пречиш. Ти няма да наследиш короната в мир, а най-напред ще трябва да паднат десет хиляди жертви: аз сам ще затрупам с тях собственото си кралство!

„Братовчедът Валоа не удържа на думата си, и аз не очаквах друго от него. Той се е покорил на Лигата, преди тя да го убие. Защото след победата си тя още по-сигурно ще го убие. Братовчеде Валоа, ти разчиташ на това, че аз ще победя и теб, и Лигата. Това е твоето спасение, както ще бъде и моето. Твоята измяна укрепи нашия съюз. Опасна измяна, безнадежден съюз, и аз така много бих желал да можех да се помоля на господ бог да ме освободи от това изпитание или то да е отминало вече и аз сам да прикрия със собственото си тяло земята на кралството!“

Това изпитание се изправи пред тридесет и четири годишния мъж на края на една късна лятна нощ, в часа на най-голяма умора след дългото бдение. Всички свещи бяха догорели. Скоро след това през прозореца нахлу здрачът и Анри видя, че мустаците му бяха побелели наполовина.

Радостният ден

Анри не се считаше за трагическа фигура, която трябва да стои пред погледите на всички в центъра на събитията. Други действуват и поне си придават важност. Ето например Гиз, той иска да победи немската армия, дошла от Швейцария на помощ на хугенотите: досега на неговата слава липсват спечелени битки. Радва се също така и младият маршал Жоайоз като малко дете и се надява, че ще победи Наварския крал със своята войска от отбрани рицари. Само пътьом той се е спрял за малко в един от градовете, които е завзел сега, и след чревоугодния живот в двора прекарва известен период на лечение за прочистване на вътрешностите си. Военноначалникът иска да отиде на бой олекнал и с облекчен стомах.

А Анри не очаква само този нов противник: и някогашният Бирон, същият, който бе негов най-зъл враг по време на малките му победи в границите на собствената му страна, и той сега се появи на бойното поле. Тогава Анри бе заменил провинцията си Гийена срещу провинцията Сентонж, защото спасението му се състоеше в това да напада: да пренесе войната на север, да заплаши Париж — и през всичкото време пред него да лети с тръбен зов Фама. Неговият стар Бирон реши да нападне онзи остров Маран, съвсем близо до океана, който Анри бе описал така привлекателно на своята приятелка Коризанда като тяхно бъдещо гнездо. Водната ивица, която ограждаше чаровния, покрит с градини остров, за жалост, бе отвоювана от една блатна местност и именно там загина сега войската на врага. Бирон се видя принуден да вдигне обсадата, сам беше обсаден, секна притокът на пари от френския двор. Та какво, нима един крал, който винаги бе пръскал събираните от народа му данъци по своите любимци, доколкото крадци или свещената Лига не ги бяха заграбвали за себе си — нима този крал можеше да поддържа едновременно три-четири армии? На първо време Бирон не получи никакви пари. Една част от тях плячкоса Анри: само няколко хиляди екю, ала това реши поражението на маршала, защото наемниците му се разбягаха.

С това Анри не се освободи само от Бирон, а и от своя братовчед Конде — като резултат от голямата разлика между победите на Анри и несполуките, които по същото това време търпеше неговият съперник. Победата на Анри на острова спечели на негова страна упоритите протестанти от Ла Рошел, които в друг случай биха предпочели изпитания и верен протестант, но посредствен воин Конде пред него. Сега многобройните грешни стъпки на техния едноверец станаха особено очевидни. Със закъснение жителите на най-строгите протестантски домове започнаха да клатят глава, щом станеше дума за него. Но първи се надсмяха на Конде в двореца в Нерак и той никога нямаше да прости това на своя братовчед.

После дойде редът на Жоайоз, след като най-после бе успял да облекчи тялото си и тръгна на бой. И тогава Анри действително стана трагическата фигура: при стълкновението с най-голямата и най-добре въоръжената от всички кралски армии, на открито поле, в деня на решаващата битка. Но Анри стана и нещо повече: борец за вярата по подобие на библейските герои. Всички досегашни съмнения спрямо него изчезнаха. Той не се бие за пари и за имоти, нито за короната: по-скоро жертвува всичко за славата на бога. С непоколебима твърдост застава на страната на слабите и преследваните, благословен от всевишния. Той има благ поглед като някогашните борци за вярата. Не е вярно онова, което се разправяше досега за неговите любовни истории, лудешки шеги и безразличие към религията. Ти си наш герой и защитник, благословен от бога, и ние бързаме към тебе.

И те се стичат към него от всички страни — и окрилени предварително от неговата слава, всички тези хора още повече се въодушевяваха, когато го виждаха със собствените си очи, а той беше толкова прост и добър.

Копаеше окопи със собствените си ръце, ядеше стоешком, спеше в доспехите си — и се смееше. Оставаха при него заради този негов смях и не питаха ще им плащат ли или няма, ще има ли какво да ядат или ще постят. Той развеселяваше дори пасторите си, ала нощем събуждаше своя капитан Тюрен или капитан Роклор и двамата стояха заедно на пост, а фитилите на оръжието им бяха готови.

— Сир! Каква полза от това, че дебнем нощем и не се оставяме да ни изненада врагът? Денем вие се излагате на всички опасности, сякаш ние всички не зависим само от вас: преминавате през открити блата, а куршумите плискат водата на пръски досами вас.

— И може би утре ще падна убит — отвръщаше им Анри. — Именно затова моето дело ще победи, защото е дело угодно на бога.

Така говореше той под звездния небесен свод и вярваше на думите си — дълбоко, както трябва да се вярва, защото самоувереността му беше напълно неоснователна и заедно с него действително и делото му щеше да пропадне. Но ако бог иска да запази това кралство, волю или неволю той ще трябва да запази и Анри.

Неизбежно настъпват и периоди на умора. Четиридесет дни да не лягаш в легло и непрекъснато да се грижиш за войската си — а също и за врага, когото трябва да примамиш там, където най-лесно ще го сразиш! И когато най-после те се нахвърлиха един срещу друг — херцог Дьо Жоайоз и Наварският крал, кралят се оказа притиснат между две реки и отрязан от артилерията си. Какво му помогна да излезе от това положение? Само бързината, подвижността и щастието му. Щастливата му звезда направи така, че врагът се оказа съвсем тромав и муден. Още на разсъмване хугенотите започнаха да пеят псалми пред палатките си, а врагът — да се строява, без да бърза. Скоро хугенотите започнаха да се подиграват и да хулят врага си: тези изнежени придворни господа, тия лапачи, грабители на данъците и потта на бедните.

— Добре ли си изчистихте стомаха, господин херцог? Защото ние сме тук, а страхът върши по-добра работа от очистителните хапчета. Никой от вас, господа, не може да смели налозите и пенсиите, които е нагълтал, и затова вие не можете да се мръднете от мястото си. А цялото бойно поле се усмърдя от вашите миризливи води. Когато свършим работа, другояче ще миришете!

Звънки гласове разнасяха оскърбителните думи и заплахи надалеч. Насреща възхождащото небесно светило караше да блести и да свети сребърната войска. Това беше войската на богатите: много скъп метал, златни кинжали, златни шлемове. Оръжията им бяха украсени със скъпоценни камъни, джобовете натъпкани с пари, а челата пълни със сметки и мисли за имотите им; под всяка сребърна броня биеше не само сърцето: властта, властта бие в гърдите ви, а това е власт на митари и бирници, които богатеят от сираците и вдовиците.

— Кучи сине! — Един суров възрастен човек, който обаче имаше силно зрение, извика далеко насреща: — Обърни се насам, обърни се, аз те познах, ти именно подпали моя замък със своите наемници. Ти си от Лигата.

Произнесеното име още повече разпали яростта на протестантската войска. Не кралските хора бяха омразният враг: шайките убийци на свещената Лига стояха отсреща. „Те разрушаваха молитвените ни домове, печаха на огън нашите пастори, пълнеха с барут телата на жените и дъщерите ни. Такива сте вие, които искате да ни отнемете родината, заедно с вярата, за да не съществуваме ние и да не можем да разсъждаваме за какво ни е сътворил нашият създател. Ала неговата воля днес е вие да изгинете!“

Така ги уверяваха облечените в кожени елеци и куртки пастори, които обхождаха редиците, за да разнесат и в последния миг словото на истината. И преди още пасторът да беше свършил, командирът вече строяваше ротата си в боен ред.

Наварският крал се явяваше навсякъде, сам облечен в сива кожа и желязо; нищо не му убягваше, особено движенията на херцог Дьо Жоайоз. Двамата си оставяха взаимно достатъчно време, преди да се хвърлят в решаващия бой. Накрая един от двамата ще се представи пред бога, а другият ще бъде победител на бойното поле. И едната, и другата участ е завидна, защото те се уважават взаимно и си правят малки отстъпки, които все още са възможни, преди да се вкопчат на живот и смърт. Жоайоз прави сложни маневри със своята твърде блестяща конница и никой не го смущава. През това време Навара успява бързо да пренесе последните си мортири през реката. Освен това той използува случая да поприказва с двамата си братовчеди, за да им припомни, че са от една и съща кръв. Това бяха Конде и Бурбон Соасон, любимият на сестра му Катрин.

Когато Анри сметна, че е вече готов, пред него се яви Филип Морне заедно с двама пастори. Без заобикалки, тъй като сражението започваше и можеше да вземе в жертва живота му, Морне упрекна своя господар, че отново бил завързал някаква любовна история в Ла Рошел и сега в този сетен миг тя лежала като тежко бреме върху хугенотската добродетел. Анри призна вината си пред пасторите. Каза им:

— Бъди винаги смирен пред бога и твърд пред хората!

И в същия миг той пришпори коня си, защото забеляза отсреща беглец — един офицер, който нерешително се придвижваше със своя отред между хълмовете, в образувалата се ничия земя между двете армии.

— Фервак! — извика му Анри отдалеч. — Когато победим, елате при нас!

И той веднага се извърна, без да се интересува какво отражение предизвикаха думите му. А хората на честния и скромен воин принудиха своя началник да вземе решение, защото сами последваха Наварския крал. По положението на слънцето Анри видя, че е девет часът, а ето вече два часа двете войски маневрираха, всяка пред очите на другата. През октомври това е още ранно утро; светлината падаше косо през облаците, които се носеха ниско и бавно над равнината, така че се виждаха много ясно: дори и големи войски заедно с пълководците си изведнъж стават малки, съвсем малки под грамадните облаци; а над нас е небето — възможно е то изобщо да не иска и да знае за нас.

Анри се изправи в стремената на коня си и извика надалеч към редиците на своите воини в мига, преди да се хвърлят срещу врага:

— Другари, ние се бием за славата на бога! — Той извика тези думи именно защото небето бе надвиснало така ниско над главите им. — Нашата чест иска ние да победим или поне да спечелим вечен живот за душите си. Пътят е открит пред нас. Напред в името на бога, за когото се бием!

И докато говореше така към редиците, той обмисляше заповедите, които трябваше да издаде веднага след това. Но се случи друго — цялата протестантска войска без заповед или предварителна уговорка коленичи и започна да се моли: цялата войска. Молеха се шумно като буря, като гръмотевица или като биещи с все сила камбани, четяха псалм 118-и:

— Славете господа, защото той е благ и милостта му е вечна!

Сърцето на Анри се извиси от радостна уплаха и той отново видя онова, което някога му бе предсказано на брега на морето: една цяла армия коленичи и вместо да се хвърли в атака, започва да се моли. Толкова уверена е тя в предначертаната й свише победа. И той, вдигнал чело нагоре и скръстил молитвено ръце върху гърдите си, заговори с общия хор:

— Всички езичници ме бяха обкръжили, но в името господне аз ги повалих. Тоя ден е сътворен от бога: да се зарадваме и да се развеселим в него.

И Анри действително беше радостен, радостен като никога досега.

„Денят, сътворен от бога, е този, в който ние пришпорваме конете и бием врага, без грижи и без колебания. Днес половината ми мустаци няма да побелеят поради предателство, неувереност и мъка. В деня, сътворен от бога, няма да има съмнения, защото врагът стои пред мен. Днес ние сме силни със своята вяра, защото нямаме повече избор и трябва да победим. Това е радостният ден.“

Херцог дьо Жоайоз видя, че на отсрещната страна става нещо необикновено, и извика:

— Наварският крал се страхува!

Отвърна му Жан дьо Монталамбер:

— Господине, вие и вашите дворяни не сте влизали още в ръкопашен бой с хугенотите. Когато техните лица добият такъв израз, не е на добро.

При тези думи неколцина от тези богати мъже в сребърни доспехи избухнаха в смях. Защото те нищо не бяха проумели, нищо не бяха разбрали.

Това отсреща е армия на бедняци. Това отсреща е армия на преследваните за правдата. Една армия, сред която понякога се среща добродетелта и по-рядко — мъдростта. Бузите на техния крал са хлътнали, откакто започна този поход, и носи сив шлем и броня, както всички, и е облякъл единствената си риза, още влажна от прането. Изхарчил е за тази войска всичко, което той и неговата малка страна са имали; така и всеки от неговите хора е дошъл тук с всичко, което му е останало, и с цялото си щастие. Загубят ли тази битка, всичко за тях е загубено и те ще трябва да тръгнат по чужди земи. Ето ги те коленичат пред нас в този миг все още върху родната си земя, отправят възгласите си нагоре и сякаш дърпат въжетата на камбани, които висят от облаците. „В името господне аз ще поваля езичниците.“ Това е неговият радостен ден.

И после се случи така, че още при първата схватка рицарите се врязаха дълбоко в редиците на хугенотските аркебузири. Те дори подгониха част от конницата на Навара пред себе си и я гониха чак до град Кутра, и дори започнаха да грабят обозите.

— Победа! — извика някой и Жоайоз реши, че е време да пусне напред и пехотата си.

И тогава дойде изненадата. Прикрити добре, протестантите обстрелваха с убийствен огън фланговете на кралската армия, която стреляше зле, защото топовете й бяха разположени твърде ниско. Пехотата се разбяга, конницата бе притисната. Завърза се ръкопашен бой и в разгара на сражението Наварският крал хвана в обятията си един дворянин от вражеския стан.

— Предай се, филистимлянино! — Значи, той сам бе Самсон, но по-добре щеше да стори, ако бе съборил филистимлянина от коня му, защото едва не загуби живота си заради своето великодушие.

Когато видя, че всичко пропада, херцог Дьо Жоайоз препусна заедно с по-малкия си брат, господин Дьо Сен-Совьор, към най-гъстата сеч и загина там, както и бе желал. Той бе само един кралски любимец и бе започнал кариерата си недостойно. Но когато успя да се издигне толкова много, гордостта му го научи да умре с чест.

Едва той издъхна и войската му се разпръсна. Хугенотите я преследваха две или три мили: всеки си бе взел под око някой от красивите рицари, комуто щеше да пребърка джобовете, да го хване в плен и да го освободи само срещу добър откуп. На бойното поле останаха две хиляди мъртъвци, почти само католици: иначе то беше празно. Мъртвите се валяха между конете и оръжията си и всички се бяха струпали на купчини от само себе си, без човешка умисъл, както се натрупват другите хълмове, които са от пясък и трева. Сред пясъка, тревата и мъртъвците се движеше една самотна приведена фигура: навежда се над лицата, олюлява се от мъка, когато намери или познае някого, взира се приведена в спускащата се вечер под ниските облаци.

В горната зала на „Белият кон“ в Кутра бе сложена трапезата, а долу върху масата лежаха труповете на херцог дьо Жоайоз и неговия брат. Наварският крал се върна и никой не знаеше откъде; в суетнята след победата никой не бе разбрал, че го няма. Той намери собственото си жилище пълно с ранени пленници и отиде в гостилницата: тук неколцина забелязаха, че очите му бяха зачервени. Най-напред той коленичи пред двама победени; после съзнателно си наложи весела маска на лицето и изтича горе, за да отпразнува заедно със смеещите се и пируващи свои войници великата победа. Защитниците на правата вяра не бяха завоювали никога дотогава по-голяма победа от тази, дори и по времето на господин адмирала, както признаха сега неговите някогашни другари по оръжие. И когато Наварският крал влезе в помещението, всички скочиха от пейките, удариха силно е крак о пода, после затаиха дъх и се възцари пълна тишина.

Анри скочи засмян между тях и извика:

— Още не сме си завоювали вечния живот, но този тук все пак успяхме да завоюваме.

После грабна най-голямата чаша и се чукна с чашите, които смелите му командири поднесоха насреща му. Изядоха всичко, с което бяха пълни огромните паници; Анри яде не по-малко от другите. Всички шумно разказваха подвизите си по време на битката и Анри разказваше своите с ясен като тръба глас. В дългото помещение въздухът се беше сгъстил от дима на факлите, от пушека на огнището и от топлите изпарения от телата на войниците. Кожените им елеци бяха покрити с тъмни петна — кои от тях бяха от собствената им кръв и кои от кръвта на убитите врагове?

„Аз виждам по вашите лица, ала вие не виждате по моето, че съм плакал.

Достатъчно тъгувах за своите сънародници, които сам бях принуден да избия, а по-късно те щяха да ми служат вярно. Там от тавана висят техните знамена, единственото, което е останало от тях. Това е добре, ала аз няма да отида да завоювам знамето на френския крал и не желая трупът му да лежи долу на масата, а аз да пирувам горе. Не го желая, заклевам се!“ — говореше той сам на себе си и същевременно се показваше весел пред другарите си.

Валоа стои на брега на Лоара заедно с последната си армия и пази своето кралство. „Нищо няма да ти сторя, Валоа, и аз водя своите битки заради твоето кралство. Ние с теб трябва да се справим с Гиз, и двамата знаем много добре това. Сега той е тръгнал да гони немските наемници в Швейцария, а вместо него ти ще навлезеш победоносно в своята столица, приятелю мой Валоа. Защото аз нищо няма да ти сторя, ние с теб добре се разбираме.“

Речено-сторено, и още на другия ден Анри яхва коня си и препуска през цяла Гийена до Беарн; бе взел със себе си една конна дружина и двадесет и две завоювани знамена, които отиваше да занесе на графиня Грамон. Всички видяха колко романтичен е той. Вместо да преследва докрай победата и да отиде да срази самия крал, той се отдаде на чувствата си и отнесе победените пъстри знамена, за да ги хвърли в краката на своята приятелка. Това доста разочарова вчерашните победители; чуждите протестанти дори обвиниха Анри в предателство, но лесно им беше на тях да говорят, колкото по-далеч бяха от кралството.

Когато той пристигна, феята Коризанда стоеше на стълбището на своя дворец, цялата облечена в бяло и отрупана с перли, истинско небесно видение, както той я виждаше в сънищата си. Размахаха и после сведоха знамената пред нея; след това, сякаш чак сега бе достоен за това, Анри се изкачи до нея и я въведе в двореца, издигайки ръката й. Тя не можеше да каже колко е щастлива. Толкова щастлива беше неговата муза, че забрави всичко, което не бе негова победа и не бе неговият велик път. Никаква мисъл на огорчение или за някакво собствено желание: тя му се довери кротко. Майчински оплакваше мъките му, радваше се, че те са били възнаградени. Всъщност обаче трябваше да пожелае те да траят дълго, както и се случи по-късно. Ала докато щастието е несигурно, все още е времето на музата: това бе нейният радостен ден.

Обобщение

Незабележимо той напредва. Всичко му служи — собствените му усилия и усилията на другите, които искат да го отблъснат или да го убият. И един ден всички разбират, че той се е прославил и че е белязан от щастието. А всъщност неговото щастие е твърдостта на характера му. Той знае какво иска и това именно го отличава от нерешителните. Преди всичко той знае кое е добро и ще бъде одобрено от съвестта на хората, на неговите ближни. И това го издига над останалите. Нито един от тези, които се движат в тази толкова смутна действителност, не е така сигурен в нравствените закони като него. Няма защо да търсим другаде причината за неговата слава, която няма да помръкне вече занапред. Неговите съвременници, както и хората от други епохи, са свикнали да се прекланят пред всеки успех, бил той дори подъл, и веднага след това са готови да се отметнат, щом са преодолели теснината, където е бушувал вятърът на безумието. Напротив, Анри не се стараеше да завоюва успехи, чрез които да унищожава хората, което почти не се удава на повечето щастливи водачи. Неговите успехи целяха по-скоро да утвърждават у хората чувството им за собствено достойнство. Рядко може да се види един наследник на престол, когото господствуващата партия така яростно отхвърля, да успее благодарение на изпълнените си с най-възвишена честност деяния да спечели на своя страна краля, макар че по неволя е принуден да се бие срещу него. Колко повече би желал той да помогне на този крал, вместо да подронва славата му и устоите на неговото кралство! А през това време и той преживява часове на слабост и изкушението да зареже всичко не остава непознато и за него. Но това си е негова работа. Колкото повече се приближава той към престола, толкова по-ясно показва на целия свят, че човек може да бъде силен и същевременно човечен и че за да се защищава едно кралство, трябва да се защищава здравият разум.

IX
Мъртъвци по пътя

Кой ще има смелостта

На девети май 1588 година херцог Гиз се промъква тайно с малка свита офицери в Париж. Кралят го е помолил, накарал е плахо да го помолят да не се връща. Валоа знае, че самото присъствие на Гиз ще ускори неговия край или ще доведе до края на херцога. Кой от двамата ще има смелостта, и то пръв? Гиз тъкмо беше унищожил чуждата хугенотска армия, а кралската армия под командуването на Жоаойз, напротив, бе разбита от Навара. Въпреки това бедният крал се бе опитал да се представи за победител: и сега народът и почетните граждани единодушно го презират. Членовете на неговия парламент, върховните съдии на кралството, са почти единствените, които държат страната на краля: те умеят да мислят. В тази объркана обстановка човек не бива да се отклонява от закона, а законът — това е кралят. Кому обаче да кажат и да обяснят това? Нито на богатите, на които Гиз, а не загиващият Валоа гарантира запазването на парите им, още по-малко на възбудения народ по улицата, който крещи, че умира от глад. А досега народът често е гладувал: и няма никакво основание да мисли, че в скоро време ще се наложи да пости повече от обикновено. Обаче тълпата, която веднъж си е избрала неподходящ вожд, продължава и занапред да постъпва неразумно. Тя, тълпата, е за Гиз, за този авантюрист и демагог, подкупен от врага. Тази противоестествена привързаност към него буди у тълпата ярост и страх — това е съпротивата на собствената й съвест, обаче хората не разбират това. Умовете в Париж са потресени и затова се отдават на въображаемия страх от глад.

Заедно с пет-шест съпровождащи го конници Гиз стига до една многолюдна улица, все още неразпознат, със скрито под шапката лице и загърнат в плащ. Целият град, особено многобройните манастири, са пълни с негови войски, той може веднага да ги извика където и да се намират те. Ала той си е надянал маската на безстрашен и загадъчен рицар, за да произведе впечатление. Наближаващ четиридесетте и баща на много синове, той все още си служи с грубата театралност, с която излизат на сцената непризваните. Един от неговите млади спътници, комуто той е поръчал това, дръпва неочаквано шапката и плаща на загадъчния рицар и платеният шмекер извиква звънко:

— Благородни господарю, покажете се на народа!

А в това време престарялата кралица мадам Катерина казва на краля в неговия Лувърски дворец:

— Гиз е патерицата на моята старост.

Синът гледа с мрачен поглед към виновницата за Вартоломеевата нощ, последиците от която бяха паднали сега върху него — той го знаеше и без нарочни донесения. А те скоро пристигнаха и заедно с идването на херцог Гиз веднага се разнесе и вестта за неговия успех.

— Ние сме спасени! — първа бе извикала към херцога една изискана дама, смъквайки маската от очите си. — Велики господарю, ние сме спасени!

При тези думи цялата улица като вълна се люшна от възторг. Няма да има глад, нашият водач ще прогони призрака на глада! Леят се радостни сълзи. Ботуши, пъхнати в стремената на коня, могат лесно да бъдат целунати. Хората търкат о тях молитвените си броеници, за да ги освети той и, разбира се, неколцина бяха премазани в блъсканицата.

Докато корсиканският полковник Ориано докладваше за случилото се, кралят не го гледаше, тъй като бе насочил поглед към майка си, и тя го чувствуваше, защото това беше мрачен поглед. Тя мърмореше нещо под нос:

— Гиз е патерицата на моята старост — но го говореше само от желание да упорствува с глупостта си дори и в свой ущърб: защото все пак можеше да й дойде миг на просветление. Лицето й беше землистосиво, ала като земята на гробище, и тя сякаш искаше да се върне там, когато си тръгна, потропвайки неравномерно с бастуна си, влачейки крака, шляпайки, движейки се в зигзаг и навеждайки се все по-ниско: накрая главата й стигна до височината на коленете.

Корсиканският полковник изказа мнението си, защото беше убеден, че и кралят мисли така. Херцогът трябваше да бъде убит. Един духовник, който също присъствуваше на разговора, подкрепи мнението с подходящ цитат от библията. Неколцина решителни мъже се съгласиха и кралят не им се противопостави: те приеха мълчанието му за съгласие. После започнаха да обсъждат помежду си с какви части от въоръжените сили на краля можеха да разполагат още и дали щяха да успеят след изпълнение на замисленото деяние да държат в страх противника, докато дойдат подкрепления. Тогава в стаята отново се появи кралицата-майка. А заедно с нея вървеше самият Гиз. Това не беше вече някогашният красавец, нито гордият герой. На идване към кабинета на краля неговите снизходителни поздрави не бяха намерили отклик и дори началникът на гвардията Крийон нахлупи още по-ниско шапката на главата си. По това херцогът разбра какво го очаква. Той пристигна блед и объркан. Но заедно с него беше и старицата: и кралят не даде знак да забият кинжала, защото старата жена беше тук. В Лувърския дворец тя бе останала единствена от целия род на краля, който бе измрял или се бе разбунтувал срещу него, и именно тя бе довела Гиз дотук. Затова синът й се страхуваше от нея като от съдбата. И през ум не му мина дори в нейно присъствие, против нейната воля, да призове на помощ спасителния кинжал. Той се нахвърли сопнато върху херцога и после веднага му извърна гръб.

Гиз се отпусна върху една ракла. Поради близостта на големия белег едното му око сълзеше и изглеждаше, като че ли плаче. Херцогът бе видял всичко, бе видял страха на краля.

„И той изпитва същия страх като мене“ — помисли си Гиз.

Но той правилно бе разбрал гримасата върху лицето на краля. Решението да го убият бе отменено само засега. В най-отдалечения ъгъл на стаята старата кралица се мъчеше да успокои сина си и Гиз побърза да се махне.

„Слава на бога, аз съм още жив и ето го моя народ, нахлул е чак в двора на Лувър, за да ме изведе оттук!“ — И той отново е героят. Слава на бога! Сега ние ще действуваме решително!

Така мислеше той, след като се бе оставил да го изненадат. Един Лотарингец не можеше да желае сериозно да издига барикади и да влиза в битка с краля в собствената му столица: той само бе направил всичко възможно, за да се стигне дотам. И когато, стигнал целта, той се изплаши и предпочете да иде да си легне, дойде да го посети Мендоса, посланикът на Дон Филип, и му заговори с повелителен тон. Истинският господар на херцога можел да го принуди да действува. Най-късно до три дни Франция трябвало да пламне от междуособна война — такава била волята на всемирния владетел. Не удостоиха Гиз да го уведомят за причината, но все пак му дадоха необходимите сведения. Армадата най-после била готова, за да тръгне на бой срещу Англия. Години наред бяха въоръжавали тази флота и я бяха снабдили с всичко необходимо за няколко години напред, макар че плаването до Англия не можеше да трае повече от четиринадесет дни. Трябваше да й се осигури възможност по пътя тя да се отбива във френските пристанища при пълна безопасност. Всемирният владетел не желаеше да се среща с никого от своите френски врагове: той по природа беше точен и предпазлив. Затова най-късно до три дни в Париж трябваше да бъдат издигнати барикади с напълнените с пясък бурета. От своя Лувър ски дворец кралят отдавна вече ги бе видял как те прииждаха по реката. И тъй като, изпаднал в това крайно затруднение, той бе повикал неголям брой швейцарски и немски наемници да влязат в града, това бе последният повод за въстанието. Чужденците бяха победени от превишаващите ги по брой френски войски и те паднаха на колене, вдигайки молитвено ръце с броениците си. Кралят трябваше да се моли да пощадят войниците му, доколкото бяха останали живи. Той се помоли на херцог Гиз, който се смути и не намери смелост да убие краля, макар че Мендоса бе поискал от него именно това.

И понеже никой от двамата не се осмеляваше да убие другия — нито Валоа, нито Гиз, — настана смут и улиците на града бяха предоставени дни наред на монасите, които призоваваха към поголовна сеч под звъна на яростно биещите камбани. Сестрата на Гиз, фурията на свещената Лига, също не стоеше със скръстени ръце. От своя балкон тя зовеше към убийства буйната тълпа на възвишената духом младеж. Графинята говореше: „Младеж, моя младеж, ти винаги си била възвишена духом…“ И всички тези бъдещи адвокати, свещеници или живописци й вярваха безусловно. Често смесваме слабостта с горещото убеждение. По време на всеобщи прибързани и необмислени действия младата кръв се ползува с голямо уважение. Макар и изпаднала в изстъпление, херцогиня Монпансие все още умееше да чете по лицата на хората; там долу сред тълпата от свои почитатели тя забеляза едно лице, което вече бе виждала. Човек с такъв израз на лицето можеше да бъде използуван. Тя изпрати да повикат младия манастирски послушник.

Направи всичко възможно, за да му замае главата, облече едрата си снага в дреха от воали, напръска спалнята си с благовония. Косите й бяха черни като гарваново крило, макар и вече боядисани, гърдите й бяха пищни и тя бе осеяна от главата до краката със сребърни звезди; погледна се в огледалото и реши, че това е достатъчно, въпреки разрушителните следи, които страстите бяха оставили по лицето й. Тридесет и шест години — на някого другиго можеше да се стори, че вече е късно — мислеше си великата дама. Но не и на един двадесетгодишен селски монах, който за първи път през живота си ще види легло на херцогиня. И тя се питаше: какво да сторя и докъде да стигна? Все едно — й отвърнаха здравите и пълни рамене, които силно се издигаха и снишаваха.

„Аз желая нещо и го желая докрай. Мъжете не са способни на това, дори и моят обожаван Гиз, който трябва в скоро време да се възкачи на френския престол. Достатъчен е само един-единствен удар, а той се плаши от него, но не и сестра му. Тя е способна в последния миг дори сама да нанесе удара. Ръката ми е здрава, крайниците ми не са по-слаби от крайниците на брат ми, раменете ми са широки и аз сама бих могла да бъде героят на рода, с изключение на известни дреболии, които ме превръщат в жена; а аз ще се възползувам именно от тях.“

Тя кимна, лакеят й дотича и въведе монаха, тикна го през вратата и я затвори веднага зад гърба му. Една богиня остана сама в своя чертог с едно кафяво същество от низините, което вонеше ужасно. Благовонията не помогнаха срещу миризмата на немито тяло и лошият дъх изпълни веднага цялата стая; ала дамата я изтърпя. Тя заговори на малкия монах, който кокореше очи насреща й и мляскаше с дебелите си устни; селяндурът веднага размърда ръцете си, скрити в широките ръкави на монашеската сутана: той явно искаше да ги измъкне и да опипа с тях жива плът. Нито следа от свян, днес всичко е обърнато с главата надолу и всички са равни в свещената Лига. Я погледнете долу на улицата зад пълните с пясък бурета: офицери и рицари лежат един върху друг и ние сами ги доубихме. Сега техните жени са на наше разположение. Хе, хе! Възвишена духом младеж — така говори тя.

— Как ти е името? — попита херцогинята с тон, който изплаши момъка.

— Че нали го знаете! — изръмжа той. — Сама ме извикахте на име отгоре: Яков, къде си? — Така извикахте. Ето ме. А сега какво ще става?

— Коленичи! — заповяда херцогинята решително. — Вземи броеницата и се моли!

Нейната сила и власт над него бяха безгранични, тя разбра това по безмислените му думи. Тя се явявала в сънищата му още от преди, когато бе говорила на народа от своя балкон. Коленичил, той й изповяда презряната си жалка участ: изпаднал в плътски грях и затова го изпъдили от манастира да върви в Париж, за да извърши там някакво деяние. Тукашният настоятел му внушил: плътският грях може да се изкупи само с деяние.

— Какво деяние? — попита херцогинята.

Той не знаеше. Монасите, които го възпитавали, не били още изяснили въпроса.

„Монасите непрекъснато подготвят цареубийци, но накрая не се възползуват от тях. А този е мой.“

— Ти принадлежиш на мене! — каза тя с повелителен глас. — Аз мога да направя с теб каквото си искам. Мога да те направя невидим. Стани и се обърни към стената. — И тя отиде в ъгъла на стаята и започна да го търси. — Яков, къде си?

Той я чу да го зове на няколко пъти, ала не й отвърна.

„Значи, наистина съм станал невидим, хе, хе!“ — говореше си сам той; иначе в главата му нямаше никакви мисли. Нито пък сърцето му заби по-лудо.

— Яков, ела и докосни края на роклята ми и ще станеш отново видим.

— Че аз не искам да ставам видим — изрепчи се той, — освен ако мога да хвана нещо повече, а не само края на роклята.

И въпреки това той се приближи, шляпайки със сандалите си; но преди още да посегне към прозрачното й одеяние, тя каза, този път полугласно, но свирепо:

— Яков! Ти трябва да убиеш краля!

Колкото и тъпо да бе това същество, то се олюля, лицето му помръкна, той не издаде нито звук и най-после от устата му излезе някакво жалко стенание. И докато той мълчеше, ужасът на вечното проклятие излизаше като пламенни езици от устата на този дявол, преобразен в дама. Под воалите й той изведнъж съзря конското й копито, да, ето, то се вижда ясно!

— Покори ми се, Яков, и ще бъдеш щастлив. Ако убиеш краля, имаш право на три желания. Можеш да поискаш кардиналско кепе. Можеш да станеш богат. А третото ще ти даря аз сама — и тя му разкри прелестите си.

В същото време говорът й премина в гугукане, тя започна да го съблазнява и видя как той затрепери като трепетликова шума, от устата му покапаха лиги и в това състояние глупакът научи, че един крал бил човек като човек. Умира само веднъж, и завинаги.

— А теб могат да те търсят колкото си искат, ти ще бъдеш невидим. Яков, къде си?

— Хе, хе, при теб съм! — отвърна той, гъргорейки от удоволствие, защото вече бе разбрал и нямаше повече никаква грижа.

— И всичко ще стане само след като ти убиеш краля и станеш кардинал. При мен може да дойде само един кардинал. — Напротив, този път думите й прозвучаха хладно и пренебрежително и тя бързо го премери от главата до петите.

„Твърде е дебел тоя недодялан тип, за да може да промуши умело Валоа. Ще трябва да попости малко, а за да му се проясни мозъкът, ще прибавят в яденето му прахове, макар че той и така вижда и чува всичко, което се иска от него. В неговия манастир сигурно го заплашват с огнените бесове, в случай че това магаре рече да се запъне някога. Но той няма да го стори никога, защото е напълно в моя власт!“ — и тя дръпна синджирчето на звънеца.

— Махнете от тука тая смрад и проветрете!

И тъй като сега тя пристъпи към прозореца, както беше полугола, отдолу възвишените духом младежи се втурнаха, за да я видят. Тя ги остави да й се възхищават на спокойствие, прозорецът стигаше чак до пода. Водена от страстната си гордост, тя бе надраснала себе си и впери поглед в слънчевото око на небето, но то не я заслепи.

— Аз… аз ще имам смелостта.

Цяла нощ заедно с убиеца

Когато побягна от Лувърския си дворец, последният Валоа мислеше за братовчед си Навара и му се искаше сега той да бъде тук.

„Ако сега той беше до мен, Париж наистина щеше да стане малко по-малък, защото ние щяхме да обезглавим доста хора. Този град е станал твърде голям, трябва да му се пусне кръв. Аз съм единственият крал, който винаги е живял тук и който го е красял със своя двор. Публичната екзекуция на Гиз трябва да се превърне в истинско народно празненство.“

Макар, че беше разгорещен и озлобен, нещастният крал все пак спокойно следваше мислите си. Гиз тайно му бе оставил един изход и той избяга със съгласието на врага си, който по този начин се освободи от него и зае властта в столицата. Пред каретата на краля вървяха хората от гвардията му и каретата караше ходом към следващото му прибежище, а мислите на краля през целия път не се отделяха напълно от братовчед му Навара.

„Да бях изпратил Жоайоз и най-добрата си армия при него, но не за да я разбие той, а за да се върнат обединени и да ме освободят!“

Но като поразмисли, той разбра, че това бе невъзможно. Неговата армия от католици нямаше да изпълни подобна заповед. От друга страна, ако протестантският му братовчед стигнеше до Париж…

„Тогава щеше да се наложи аз да се откажа от престола! — реши Валоа, макар че не бе напълно убеден. Просто беше твърде много нещастен, за да може тъкмо сега да се освободи от недоверието си. Бе се вкопчил в него здраво, сякаш единствено то можеше да му придаде сила. — Тогава и с живота ми щеше да бъде свършено!“ — убеждаваше се той упорито.

Анри също безкрайно се страхуваше, но от отрова, и то от два месеца насам, откакто бе умрял братовчед му Конде. Принц Конде бе отровен: от собствената му жена, както предполагаше Анри. И той веднага сметна, че и неговата нещастна Марго бе способна на подобна постъпка — изпаднала под властта на безумната си ненавист, тя много лесно можеше да изгуби душевното си равновесие. Обичащият да си похапва Анри, който безгрижно сядаше на трапезата на хората от народа, неочаквано нареди да му готвят в собствената му кухня, и то под надзор. Братовчедът Конде бе повръщал цяла нощ. На другата заран бе закусил прав, поискал да играе шах, пак му прилошало и умрял: и кожата му веднага почерняла.

„Оплаквам го заради това, което той можеше да бъде за мен. А такъв, какъвто беше, не съжалявам за него.“

През това време срещу Наварския крал бяха изпращани двадесет и четирима убийци. И докато бедният Валоа тайно желаеше братовчед му да му дойде на помощ, други се страхуваха от това и искаха да го предотвратят. Обявяваха го за умрял, както обикновено правят онези, на които нечия смърт би принесла полза, и някои дори бяха в състояние да разкажат и подробности. Сам херцог Гиз настойчиво се осведоми от френския крал дали това е истина. Кралят само можеше да се надява, че братовчед му Навара е жив; след смъртта на принц Конде той му бе изпратил вестители — главно господин дьо Монморанси. Това действително бе последният му опит да накара единствения останал жив вожд на протестантите да премине към католическата вяра. След това Анри щеше да бъде безспорният наследник на короната. Никой вече не се надяваше, че неговите протестанти щяха да се откажат от него след изчезването на съперника му, който искал да бъде техен глава. Но не е така: Анри добре познава своите хора. Той знае също така, че не бива да се отклонява от правия път, щом като това може да бъде изтълкувано като отстъпление поради слабост. Неговата душевна твърдост няма да допусне измяна и ще отхвърли преждевременната съблазън. И чак когато той завоюва и обедини кралството, и след като ще е преодолял предстоящото бреме на живота, ще бъде посивял, доказал силата и властта си, и това няма да бъде нужно вече на враговете му — тогава той ще отиде по своя воля на литургия. Но не преди това. Само за да го приемат те — никога.

Храбрият Анри обаче се страхуваше от отрова и от нож, защото те не дават възможност на човека да се брани, както се брани войникът или както се брани съвестта. „Ножът е още по-опасен от отровата, защото ни заплашва не само по време на ядене. Навред, когато съм сред хора, мога да усетя как ме побиват ледени тръпки, защото не мога да видя какво измъква из ръкава си стоящият зад мене. Един малък нож се скрива много лесно, и най-лесно — в широките ръкави на монашеска сутана. При мен обаче дойде един знатен благородник, не говореше моя език, не знаеше дори и латински, и бе записал молбата си върху свитък пергамент, който измъкна от някакъв калъф: при това кинжалът сам се плъзна в ръката му. С изненадваща бързина трябваше да го сграбя и да му извия китката. Хората ми пък заловиха капитан Сакремор. Доказателствата са налице, истина е, те са го изпратили да ме убие. Иначе нямаше да повярвам подобно нещо за толкова храбър офицер. Убийците са страхливи — а нима аз винаги ще се страхувам от тях? Най-после искам да изпия чаша вино заедно с един от тях и да привикна към държането и вида му.“

Това се случи в двореца в Нерак. Вечерта той отпрати всички и заповяда да му доведат пленника, да му свалят веригите и остана сам с убиеца, а между тях имаше само една маса.

— Капитан Сакремор, искам да ми кажете как се убива. Да ме убият — може би и това ще трябва да изпитам на гърба си, но няма да бъдете вие този, който ще ме убие. Говорете ми за подлото убийство смело и честно като войник. Е?

Човекът имаше зли очи, иначе беше красив, с красотата на опустошен душевно самотник. Той седеше с вежливо наклонена глава, чистокръвен дворянин от италиански род: само язвителната ирония в чертите на лицето му го издаваше. Той не отвърна нищо. Анри бутна към него чаша вино, онзи благодари благовъзпитано и изпразни на един дъх чашата.

— Вътре можеше да има отрова, капитан Сакремор.

Тогава убиецът изрази вежливо учудване:

— Сир! Вие имате твърде много начини да ме убиете.

— И кой смятате вие, че ще избера?

— Сир, най-достойния — двубоя! — отвърна убиецът и прикри хитростта си зад лекомислието.

— Господин Шарл дьо Бираг, аз не се шегувам. Вие бяхте дошли в моята страна заедно с бившия канцлер, който одушваше нашите дворяни, за да може старата кралица да наследи именията и земите им. На вас са ви обещали, ако ме убиете, цяла камара златни пистоли от испанската хазна. Благодарение на успехите си на бойното поле вие сте си спечелили името Сакремор[1], но си оставате все същият Бираг.

— Сир, вие искате да ме обидите. Аз, например, ви предлагам да се бием честно. Като ваш убиец, аз съм ви равен и затова вие седите заедно с мен тук сред мъртвата тишина на нощта.

— Знам това — каза Анри. — В този час вие сте равен на мен. Какво щяхте да направите впрочем, ако бяхте успели?

— Щях да остана на служба при френския крал, който именно ме изпрати да ви убия.

— Вие лъжете — бихте лъгали дори ако златото, с което са пълни джобовете ви, не беше испанско.

— Добре — съгласи се Бираг. — Но аз действително щях да остана в това кралство, защото най-слабото кралство е най-подходящо за човек като мен. Жителите му трябва да враждуват с целия свят и помежду си, тогава те ще бъдат мои съотечественици и ще служат на моето дело. Сир, аз знам, че вие ще промените всичко това, ако останете жив. Затова направих опит да ви убия и бях готов да го сторя дори и без да ми платят.

Тогава Анри видя, че и в мерзостта човек може да върви право напред и да бъде твърд; той дори не можеше да си представи подобно нещо.

— Сакремор, аз виждам, че вие сте заслужили военното си прозвище или почти сте го заслужили. — И той постави кинжала си по средата на масата. — Кой ще го грабне пръв, Сакремор?

Едва той изрече това и ръката на убиеца се стрелна, напред, ала се блъсна о неговата. Двете враждебни ръце се оттеглиха до ръба на масата. Само погледите не се изпускаха един друг и се дебнеха, готови за скок, тръпнещи от очакващата ги върховна наслада. В следващия миг Анри измисли една изненада.

— Сакремор, не чакайте повече пари от Испания. Аз съобщих там, че вие сте им изменили и че занапред ще работите за мене.

Щом чу това, убиецът се ухили коварно и обладан от омраза, не беше вече красив. Пламналата му от злоба мутра вдъхваше неволен ужас и може би именно затова той носеше и прозвището си; и докато Анри мислеше за всичко това, онзи грабна кинжала. Единственото, което остана на Анри, бе да катурне масата и той го стори. Масата беше тежка; и за да не го смаже, убиецът бе принуден да я подхване с двете си ръце и изпусна кинжала. Когато се изправи на крака, той изскочи през вратата и побягна през откритата галерия, лек като момиче.

— Сакремор! Останете! Вие ще можете да спечелите добри пари и при мене!

Изстрел, и едно тяло се сгромолясало стълбите. Часовоят долу в двора бе стрелял: нямаше го вече Сакремор.

„Жалко. Смел мъж, и аз щях да го направя честен. Да умре по някаква случайност — и то след такава нощ!“

Анри съвсем забрави, че сам той бе издържал на тази нощ и на това изпитание. Не бива да треперим и пред убийците си!

[1] Главорез. — Б.пр. ↑

Зовът

Валоа също трябваше да се справя един след друг с убийците на своето кралство и със своите собствени: ядеше заедно с тях на една трапеза и живееше във вечен ужас. По това време той бе свикал Генералните щати в Блоа. Там бе избягал кралят: ала Гиз бе побързал да го последва, водачите на Лигата също го следваха по петите — и шестнадесетте, всеки от които командуваше по един парижки квартал. Те бяха довели там простолюдие от столицата като заплаха за благоразумните представители на отделните провинции, на които Валоа единствено можеше да разчита. Разумът не е на почит и искат да го сплашат. Една шайка флагеланти обсаждат краля; той е принуден да ги приеме, защото сам е участвувал в подобни процесии на времето, когато обичаше да се маскира. Един брат на неговия покоен любимец Жоайоз представяше разпнатия Исус, цяла процесия от чудовищно разкривени лица, представящи мистерията, нахлува в убежището на бедния крал, тялото на Христос действително кърви, римските войници дрънкат ръждивото си оръжие и неочаквано скачат сред възбудената тълпа. Светите жени са всъщност капуцински монаси и затова могат така добре да реват, да оплакват и да се тръшкат по пода. И под ударите на бичовете синът человечески също пада повален. Вдигни го, Валоа! Не го ли сториш, ще измениш на религията! Ако ли пък не, ще те пипнем в суматохата и един-единствен нож ще ти бъде достатъчен. А всъщност те самите се страхуват от себе си и от порочното си опиянение.

И какво можеше да си помисли за всичко това един учен юрист и член на кралския Парламент — защото и тези господа са се видели принудени да участвуват в безчинството. Учеността трудно се забравя и светлият разум не се замъглява по команда. Но помрачението на мисълта се постига лесно при хора, увлечени от движението на масите, и те затъват в него до над главата; така онзи, който при друг случай би се замислил доста, сега, заразен от масовата хипноза и чувството за принадлежност към народа, изведнъж започва да реве „като теле“. Президентът Дьо Ньойи има голям успех в това отношение, та успя да трогне дори тирана Валоа, макар че трябваше да надигне чрез сълзите си обидения народ именно срещу него, докато един пастор Буше постигаше същото, забравяйки се в беса си. Всеки посвоему. Херцог Гиз пък го постигаше, стискайки безброй много мръсни десници, което му беше безкрайно противно.

Вече всичко бе започнало да става противно на херцог Гиз — и ролята му на народен герой, и усърдието и приятелството му с Испания, и допирът му с хората. Обграден от испански главорези, които имаха за задача да го дебнат, той трябваше безсрамно да предаде на посланика на всемогъщия Дон Филип собствения си крал. И той трябваше да заяви:

— Надяваме се, че вашият велик господар Дон Филип ще ни се притече на помощ, когато нашият прибегне до помощта на хугенотите.

Гиз беше готов по-скоро сам да стане хугенот, отколкото да продължава да повтаря това.

Тщеславието и жаждата за почести, с които незаслужено го ограждаха — това бяха негови сериозни слабости, които го бяха тикнали по погрешния му жизнен път. Той бе потомък на твърде знатен род, за да не знае това. Само дребните хорица се смятат за велики мъже, когато едно лъжливо и налудничаво движение на масите ги издигне до върха, където не им е мястото. Да живее нашият вожд! — чува да викат около него херцог Гиз и иска да се скрие някъде или да отпрати цялата тая пасмина да си върви по бакалниците и дюкянчетата. Да се помири с краля е най-съкровеното му желание сега. Кралят трябва да го обяви за свой наместник в цялото кралство, и то преди Армадата да се върне победоносно от Англия и испанците да стигнат до върха на безсрамието. Гиз иска да ги изпревари. Само едно нещо е необходимо за това и тази е причината, поради която са свикани Генералните щати в Блоа.

Някога кралят им е обещал, че ще изтреби еретиците; сега той ще трябва да лиши Наварския крал от правата му като наследник на престола. Кралят се мъчи да се измъкне. Сам Навара отправя послание до Щатите — но въпреки това те тържествено обявяват претенциите му за незаконни. Отнемат му правата на пръв принц от кралска кръв.

Щом научи това, Анри забрави убийците, забрави музата и заедно с романтиката — и страха си. Той тръгна на война. Как така? Крал и Лига, всички се бяха развилнели срещу него единствен и се отдаваха в кресливи процесии на такава духовна разпуснатост, която по природа му бе по-противна от самия Сакремор. Животът се стреми да причинява зло и да убива; но той не желае хората да лицемерят и да губят разума си.

Анри тръгна на война към Бретан, прекосявайки цялото кралство, чиито представители междувременно тържествено го бяха отхвърлили и отрекли. Сражаваше се и с кралските войски, и с войските на Лигата, но сега това му беше безразлично, защото се беше ожесточил. Тъкмо когато бе поел пътя към престола, отново трябваше да мине в забрава, както в началото, да стане неизвестен. Голямата му победа при Кутра — и ето сега отново блата, малки градчета и засади, един беден дворянин пада убит, пленяват група от сто души врагове, от небето пада градушка, извива се буря, и ние превземаме някакъв замък край морето. Да беше пристигнало по-рано оръдието ни! Каква глупава история, да се сражаваш срещу морето и вятъра!

В разгара на боя той все пак забрави раздразнението и гнева си; радваше се, че е тук, ще диша, макар че те не му го разрешаваха, че завоюва земята, макар и къс по къс. Един ден по пладне, застанал сам под някакво дърво, току-що избягал от лапите на смъртта и още задъхан от бързото движение, той се е спрял да обядва; гледа несигурен наоколо си. Земята е безбрежна, слива се чак с небето, мълчи и морето я заглушава с рева си. Тя не го желае, дори не го познава и ако не бе дълбокото и твърдо мъжество на духа му, той можеше да се изплаши, че всичко за него винаги ще започва отначало, както тук сега. Все същите картини се повтарят безкрайно: блата и засади, сто души пленници, пред него пада повален един беден дворянин, бушува буря, пада градушка, а аз трябва да завзема замъка край морето, защо се бави още това оръдие! Върху дланта, почерняла от барут, лежи обедът му — кора хляб и една ябълка.

Той е гладен, но не се поддава на унинието. Жизненият му път го е довел дотук — някога планината бе огряна от слънце, той се смееше и минаваше през весело бълбукащите потоци. Още съвсем млад влезе в школата на нещастието, научи се да мисли, докато устните му започнаха да се разкривяват под въздействието на духовните промени, които ставаха у него, и ако не винаги то поне понякога. Щом се върна в родината, той се нагърби с бремето на живота като всеки жив човек, който е гладен и чиято кожа лесно може да се надупчи. Отначало трудностите, които трябваше да преодолява, бяха съвсем дребни: а започнеш ли да ги преодоляваш, те стават все по-големи. Сега той е прославен, ненавиждат го, обожават го, страхуват се от него — и той разбира как трудностите на живота отново могат да се принизят до предишната ниска степен; и застанал сам под дървото, поглъща бедния си обед.

В същия този час френският крал прие посланика Мендоса. Посланикът бе получил съобщение за победата на Армадата и веднага бе наредил да отпечатат и разпространят вестта. После замина от Париж за Шартр; първата му работа бе да влезе в достопочтената катедрала и да отправи благодарствени молитви към Светата дева. После отиде при краля, който по това време живееше тъкмо в епископския дворец! Victoria![1] — обявяваше посланикът с достойнство, щом видеше някого по пътя си, после влезе при краля и му показа писмото.

Кралят му даде да види друго, пристигнало току-що: англичаните обстрелвали Армадата, потопили петнадесет кораба и избили пет хиляди души. За десант в Англия не можеше повече и да се мисли.

Мендоса се опита да опровергае всичко и колкото и новината да бе вярна, тя не можеше да му попречи да запази гордото си достойнство. Петнадесет кораба били потопени — та Армадата наброява сто и петдесет, все огромни гиганти, истински дървени крепости. Пет хиляди убити едва ли са се отразили на десантната армия, а да не говорим за това, че идваха нови подкрепления.

Да, само че в действителност те не идваха, а бяха блокирани в Холандия. Френският крал вежливо се възхити от плаващите крепости, които Дон Филип бе построил, съобразявайки се и с най-малките подробности. За жалост, тяхната височина се оказа недостатък, тъй като оръдията им можеха да се целят само надалеко, и още по-жалкото бе, че адмирал Дрейк веднага бе разбрал къде е слабото място на прекрасната флота. Той се бе измъкнал от пристанището на Плимут с бързите си като стрела лодки, беше се доближил до туловищата на дървените исполини и ги бе надупчил. И каква несправедливост, чак небето бе застанало на страната на противника и дори сега, докато ние с вас разговаряме тук, силна буря блъска на всички страни испанските кораби и изтиква някои чак до Ледовития океан, където те се разбиват на трески.

Един испанец никога не се смее, иначе посланикът би трябвало да избухне в смях над тези детински нападения на бурята или на Англия срещу световната сила. Той мълчеше и презираше. Кралят не го прекъсна; те стояха един срещу друг в каменната зала, и двамата с шапки на глави. Най-напред набраха смелост неколцина дворяни.

— Кралицата на Англия тържествува! — каза Крийон достатъчно високо.

Друг добави:

— Елизабет се появила на бял кон пред народа си.

— Един велик народ — рече полковник Ориано с решителен глас.

— Един щастлив народ, спасен, свободен, и обича своята лъчезарна кралица. Какво означават четиридесет и пет години за красотата на една кралица, която е извоювала такава победа?

Тук Бирон, старият враг на Анри Наварски, каза:

— Единен народ. Ние също би трябвало да бъдем единни.

В същия миг сред насъбралите се настъпи раздвижване и от уста на уста започна да се предава едно име, отначало все още полугласно.

Кралят напусна залата и след него и посланикът. Кралят мина през сводестия коридор; държеше се величествено, както могат да се държат Валоа. Пред един гледащ към двора прозорец той се спря и посочи надолу. Посланикът видя около триста турски каторжници, каквито испанските галери вземат за гребци. Попита откъде са те. От един изхвърлен на брега кораб на Армадата — беше отговорът на краля. Пратеникът веднага поиска да му ги предадат. Вместо отговор, кралят застана с цял ръст пред прозореца. Робите паднаха на колене и завикаха нагоре:

— Misericordia! — Милост!

Кралят ги погледна, после се извърна.

— Въпросът трябва да се обсъди.

Някои от неговите придворни си позволиха да кажат:

— Той вече е обсъден. Във Франция не съществува робство. Който стъпи на френска земя, става свободен. Нашият крал ще върне поданиците на своя съюзник султана.

Кралят се престори, че не е чул нищо, и с още по-голяма учтивост съпроводи посланика до стълбата, а испанецът с всичката си гордост бе принуден да преглътне още унижения. Пред него и зад гърба му придворните шушукаха за пленниците от различни нации, които Испания принуждаваше да гребат в нейните галери: дори французи не бяха пощадени от общото иго.

— Войници и наши сънародници. Какво иска Испания от всички нас? Да превърне и нас, и всичките народи по земята в роби?

За пръв път подобни думи бяха произнесени във френския двор в деня, когато дойде известието за гибелта на Армадата.

Посланикът вече си беше отишъл, ала кралят не се отдръпна от прозореца; той сякаш чакаше нещо, никой не знаеше какво, мнозина помислиха, че отново е потънал в обичайното си безразличие. Затова те дадоха още по-голяма воля на чувствата си и започнаха да изразяват още по-свободно мнението си, че всички в това кралство трябва да защитят единодушно свободата си по примера на Англия. Тази страна бе избягнала най-страшната участ: испанските кораби носеха със себе си всички уреди за мъчения, прилагани от Инквизицията. В католическия френски двор имаше и протестанти — както явни, така и тайни, и кой знае кой от тях се осмели да каже:

— Свобода на мисълта — от това зависи всичко: тя осигурява нашите права и нашето единство.

И вместо да го накарат да млъкне, всички започнаха да предават от уста на уста едно име, същото както преди, само че сега по-смело; и Бирон, същият някогашен Бирон, се обърна към краля:

— Сир! Наварският крал, да, той е по-добър, отколкото аз предполагах. Човек рядко осъзнава грешката си. Аз обаче съзнавам своята.

В този миг дойде Гиз: Мендоса го бе изпратил да застави краля да се подчини. Гиз само това и чакаше и премина веднага към заплахи, позовавайки се на тридесетте хиляди испанци, които се намирали във Фландрия. Разнесе се глас:

— А къде се намира Наварският крал?

Гиз напразно очакваше Валоа да се намеси. Поне той самият трябваше да го стори, ала след пресищането неминуемо следва безразличие и човек му се поддава.

Друг глас:

— Сир! Повикайте Наварския крал!

Никакво възражение, никакъв гняв. В най-скоро време Гиз и неговата Лига ще предадат на испанците някоя крепост на границата с Фландрия и ще продължат да служат на врага и да притесняват своя крал. Днешният ден е знаменателен за херцог Гиз, тъй като гибелта на Армадата му бе отворила очите по отношение на него самия.

Нечий глас:

— Наварския крал!

Настрана от армията си, Анри стои под едно дърво. Земята е безбрежна, слива се в далечината чак с небето, мълчи и морето я заглушава с рева си. Анри чува как някой зове името му.

[1] Победа! (исп.) — Б.пр. ↑

Мъртвешки танц

Мислите му са далеч оттук, той чува далечни гласове. Погълнат е като всеки ден от ежедневните си дела, но очаква да му бъде възложена много по-голяма задача. Върши работата си, здраво стъпил върху родната тежка земя. И в същото време очаква призива, вътрешно възвисен и пренесен в други сфери. В това време на очакване Анри се намираше там, където водеше войната си, но същевременно бе и другаде: да, беше се приближил към бога.

„И аз ще кажа като Давид: бог, който досега ме е дарявал с победа над враговете, ще ми помогне и занапред — така говореше той и дори добави: — Аз съм по-добър, отколкото вие предполагате!“ — Съвсем нови думи за него.

В Ла Рошел едно църковно събрание отново се занима с неговите грехове. Той прояви търпение, слушаше смирено пасторите и съвсем не им отговори това, както би могъл.

„Добри ми хора, дребни душици, а кой устоя на страшната школа на нещастието, на всичките мъки на живота и надделя докрай духовните изкушения? Само вашите разкрития за моята мила майка можеха да бъдат достатъчни да отнемат мъжеството на сина й, ала аз съумях да запазя вродената си решителност!“

Той не каза това нито на пасторите в Ла Рошел, нито се хвалеше с тези си мисли пред своята приятелка графиня Грамон. Онова, което споделяше с нея, бяха свършени факти — неговите победи над армията на френския крал, а по-късно — че кралят е убил херцог Гиз, убил го е най-после.

Анри отдавна бе разчитал на това; сведенията, който той получаваше за събитията във френския двор, бяха съвсем точни, а още по-точна беше представата му за хората. Видя мислено Валоа на заседанията на неговите Генерални щати: почти само привърженици на Лигата вследствие на свирепия терор по време на изборите; и всички обладани от някаква нагла и долна ненавист, и не знаят вече какво да измислят. Отменят с лека ръка всички данъци, които техният крал е наложил по време на четиринадесетгодишното си управление; отнемат му остатъка от силата и властта, а с това отнемат силата на кралството и собствените си сили. Това са последствията от четиринадесетгодишното разпалване на страстите и от лъжовното народно движение. Накрая всичко стига връхната си точка, достатъчно е само да се втълпи по-дълбоко в главите на хората: тогава действителността се подчинява, превръща се във въплътена нелепост и твърде дълго проповядваната лъжа пролива истинска кръв. При това тези хора са само еснафи, тъпи и дълбоко невежи в отношението си към религията и към държавата и към всичко човешко. За тях добронамереният Валоа сега се превръща в тиран, неговата благонравна държава им се струва позорна. Те се кълнат, че техният съюз, създаден за разграбване и предаване на кралството, обещава и ще им даде „свободата“. Само това им е липсвало — да премахнат данъците, за да проведат най-после своята програма, която дръзко бяха прокламирали в продължение на четиринадесет години над цялата страна.

Жените на тези избрани и пробудили се аптекари и тенекеджии танцуват голи из парижките улици. Идеята за това е на херцогиня дьо Монпансие, сестрата на Гиз, фурията на Лигата, която иска да направи чрез това разголено безумие своите процесии по-прелъстителни. Те стигат твърде далеч: еснафите са многобройни, и всички те не желаят да се хвърлят с пламнали глави в адския огън, нито да пуснат своите разбеснели се жени да скочат там. И главно — те не желаят да плащат, а иначе са погълнати от обикновените жизнени противоречия. Затова се надига мимолетен бунт срещу шайката алчни авантюристи, на които Париж трябва да благодари за днешното си състояние. Това принуждава Гиз да се опомни: той трябва да действува другояче, та никой да няма възможност да се отдръпне, решаващото събитие трябва да се случи, кралят трябва да умре.

По това време кралят е толкова беден, колкото дори Анри Наварски никога не е бил. Дворът му се е разбягал, неговите последни четиридесет и петима придворни се оглеждат да си намерят друг господар, който да им плаща. Анри научава, че Валоа няма дори какво да яде. Огънят в огнището на неговата кухня е изгаснал.

„Нима аз сам не го изгасих, когато унищожих най-добрата му армия при Кутра? Трябва да му се притека на помощ. Сега кралят се моли на Гиз. Оня пък проси за него пред Лигата. Нищо не може да се постигне с еснафите, те са най-тъпите хора в цялата страна, на тях може да се облегне само безсъвестният водач. Но дано той не стигне твърде далеч. Той смята, че кралят вече не е мъж; Гиз обаче не е крал. Той не ни познава. Когато посланиците го уверяват, че ние сме на края на силите си, от далечните столетия в нас се влива старата сила. Трябва да помогна на Валоа!“

След това Гиз става съвсем нагъл — научава Анри. Той забравя вече всякаква предпазливост — сам живее в кралския дворец в Блоа, за да държи по-сигурно краля в ръцете си. А защо не — за да държи кралят него в свои ръце? Гиз е прибрал всички ключове; толкоз по-зле — така той вече нищо не може да научава, защото макар и твърде късно, кралят е престанал да се доверява на своята майка, лишил я е от доверените й лица и тя не може, както е правила през целия си живот, да дебне и да предателствува. „Желая ти успех, мой Валоа, в твоите тайни начинания! Лошото е, че си съвсем сам, за да можеш да проведеш такива особени решения.“ Гиз нехае; въпреки многото предупреждения — по пет на ден — той рискува живота си: и затова си има причини, Анри ги прозира. На първо място Гиз е високомерен. Той и сега се е оградил, както винаги, с блестяща свита; и не желае да мисли за опасността. Вследствие на това идват мигове, в които той е съвсем беззащитен, а само един миг е достатъчен. Неговото високомерие ще го доведе до гибел — не само защото го прави непредпазлив. Но той се смята за твърде подходящ за ролята, която играе: Анри много добре познава някогашния си другар по игра от детинските години. „Моят Гиз направо ще се пукне от високомерие, той не може да понася повече дъха на собствените си приближени. Ако бях Гиз и негодник, аз щях да понасям всичките им миризми — и на чесън, и на вино, и на запотените им крака. Аз не мога да търпя само вонята на Испания, това не бих могъл. А освен това Гиз е направо смешен.“

В своите разсъждения, нощем край лагерния огън или когато стоеше самичък под някое дърво, Анри стигаше до забавната страна на нещата. На всичко отгоре Гиз се надява на щастието си. Той не желае да скучае, върнал е отново целия двор, пирува и поддържа цялото това красиво общество, а заедно с него и Валоа — вместо да го убие. Има жени край себе си, повече, отколкото е полезно, ние също добре познаваме тези удоволствия, имаме собствен опит и знаем, че те пораждат съмнения и увеличават чувството на досада. С тях човек се уморява, особено такъв Голиат — тъкмо те най-много се уморяват. „А кой знае, възможно е той самият да иска да се умори. Високомерие, досада, удоволствия, всичко това, взето заедно, накрая ще бъде подходящо оправдание да затвори уморено очи и да изчака удара. Ние сами наскоро преживяхме подобно изкушение. От това половината ми мустаци побеляха.“

Пристигна вестоносец и съобщи: херцог Гиз е бил убит в спалнята на краля, а кралят гледал иззад балдахина на леглото си — Анри никак не се учуди и беше доволен. Изслуша спокойно подробностите по събитието — всички удари с кинжал били нанесени от различни убийци, всички били разярени и като обезумели, сякаш сами не вярвали на деянието си. Понякога той плачеше на полесражението: сега не заплака. Те се заловили за краката на умиращия и въпреки това той ги провлачил по пода на стаята чак до леглото на Валоа, който целият треперел, буйствувал и страшно ликувал — и наистина стъпил върху лицето на падналия, както на времето Гиз бе стъпил върху лицето на мъртвия адмирал Колини.

„Бог не им прощава нищо — увери се Анри. — Дори всички закони да рухнат, божият закон си остава в сила.“

Последната нощ Гиз прекарал при Сов: сам Анри бе лежал при същата тази жена преди своето бягство. Него тя не го обичаше и тогава само бе облекчила великата му самота. А на единствения си повелител и господар тя последна отнела силите, така че на сутринта той мръзнел под сивата коприна на облеклото си, докато други окончателно вселили в него вечния студ. Сбогом, Гиз, и поздрави Сов. Кралят тържествува. Той наредил да удушат Лотарингския кардинал в затвора, а сега търсел третия брат — Майен, и дано го намери! Един неспирен мъртвешки танц е цялата тази осемдесет и осма година, и сега и най-знатните ще вземат участие в него в навечерието на Коледа. Избесѝ ги всичките в Париж, мой Валоа! От двадесет и четири часа насам на бесилката висят президентът Дьо Ньойи, който умееше да реве „като теле“ и предводителят на търговската гилдия. Един дворянин, когото Гиз покровителствувал, бил търгувал с човешко месо. Обеси го, Валоа! Мъртвешкият танц започна с нашия отровен братовчед Конде и те непрекъснато изпращат убийци и подир нас двамата с тебе. А не ние сме търгували с човешко месо. Избеси ги, Валоа!

И това го говори човек, който лично бе пуснал да си вървят немалко от своите „убийци“ и дори искаше да привикне да прекара цялата нощ с тях. Но идва миг, когато не можеш повече да се помиряваш със злото, което е в човешката природа. Ней е присъща добротата и тя знае това: затова още по-непростителна е злобата й. От възникването на човешкия род неговите добронамерени представители са водили неблагодарна борба в името на разума и на мира. Оз или човечност — колко смешно беше това сега; сега понятие като „борец за правата на духа“ звучи направо нелепо, защото хората са груби и глупави и искат да си останат такива. И ето вижте този крал на име Анри, който може да измъчва на колелото на мъченията и да беси колкото искате; а тъкмо вие го доведохте дотам със злите си подигравки над здравия му разум. Безчинства и безразсъдство бе всъщност всичко, с което през целия му живот вие отговаряхте на неговата добра воля. Продължавай, мъртвешки танц! До края на годината има още една седмица. Аз чакам само часа, когато ще ми съобщят, че е била удушена и покойната Наварска кралица. Нейната смърт, и в добавка смъртта на милата й майка, и тогава аз ще подема благодарствената песен на Симеон: „Господи, ти остави най-после своя слуга да си отиде в мир.“

Така говореше и пишеше той, така разсъждаваше след убийството в Блоа. Освен това той се надяваше, че Валоа ще отпрати на оня свят милата си сестрица Марго и още по-добрата си майка мадам Катерина. А последната действително умря междувременно — без чужда намеса, само от дълбока покруса на нежната й душа след смъртта на Гиз, тъй като никой не й вярваше, че не беше замесена там, където бе имало убийство. Да я обвинят в нещо, което тя самата не можеше да стори повече, беше тежко за една стара убийца. И на нея не й остана нищо друго, освен да напусне този свят. Нима наистина е мъртва? Тази вест порази силно Анри. Той твърде точно бе предрекъл всичко, а всъщност не обичаше да убива. Изведнъж му стана страшно за неговата някогашна Марго. Спри, мъртвешки танц!

Устремени един към друг

Но той отдавна вече не може да се спре.

Водейки своята война на дребно, Анри язди в лютия мраз, вкочанява се под бронята си и слиза от коня, за да се раздвижи, да се посгрее.

Малко по-късно, след като се нахраниха, го обзе някакъв особен странен студ. Той ясно разбра, че бе дошъл неговият ред да се включи в мъртвешкия танц. И действително откриха силно възпаление на белите му дробове. Това се случи в едно малко село и болестта му беше толкова опасна, че трябваше да го оставят да лежи в дома на местния земевладелец. Стъклата на прозорците звънтяха от лютия мраз, температурата му непрекъснато се покачваше и сякаш вече нямаше никаква надежда за живота му: само той единствено не я загуби. Говореше сам на себе си:

„Аз ще изпълня онова, което ми е предопределено. Не може всичко да е било напразно.“

Мислеше, че говори на глас, а всъщност само шепнеше:

— Нека бъде волята ти!

Нямаше съмнение, че волята божия беше Анри да се бори и да изпълни онова, което му бе предопределено — макар че днес лежи загърнат в чаршафи като библейския Лазар; а кризата, която все още можеше да му донесе спасение, беше само въпрос на часове.

И докато той на няколко пъти виждаше как небето се разтваря, в кралството действително ставаха събития, които сякаш повтаряха в навечерието на нови по-светли столетия още веднъж в основните й очертания една цяла страшна, отминала вече епоха: мъртвешки танц, Витово хоро и детски кръстоносен поход, чума, хилядагодишно царство с извърнати до бяло очи, които навремени ослепяват от самовнушение. Всичко продължава. Хе, хе, говореше възвишената градска младеж в духа на монаха „Яков, къде си?“. Най-после вече няма нужда да се церемонят много-много с хората. Тук няма нищо смешно. Онзи, който се е веселил на карнавалния вторник, няма да се смее повече. Не ходите на църква ли? — Пазете се! Назове ли те свещеникът на име, това означава: няма да се върнеш жив у дома си. Шпионираме, предаваме, хващаме ги, откарваме ги на бесилката, хе, хе. Като награда, задето си предал другия, заемаш неговата служба или неговия дюкян: така става сега. Затова из един път почтените хора се превръщат в негодници. В друго време, с други порядки, те биха се държали най-благопристойно, то не зависи от тях. Сега те са такива, каквито трябва да бъдат — безсъвестни негодници. И те съвсем не го правят по собствено усмотрение и причината не е в тях самите. Пита се — къде се крие тя?

Сред тази паплач с извърнати до бяло очи разумът се ненавижда. Някакъв несполучил студент, който обаче добре се ориентира по вятъра, нахлува в аудиторията на професора си, пребива го от бой, праща го в затвора и заема неговото място. Младият лекар отстранява възрастния, защото той му пречи: оказва се, че професорът не бил поздравил както трябва перачката. По същия начин постъпва и дребният чиновник: колкото по-покорен е бил преди това, толкова по-дръзко се държи той сега с върховните съдии на кралския парламент. Те трябва да се подчинят на дребния чиновник и да провъзгласят едно ново право от името на единната нация, а тя ще стане единна чак когато престане да мисли. Че как другояче? Затова и жените им танцуват само по риза из улиците на града.

В Тулуза тълпата бе убила председателя на съда. Най-напред издигнали барикади, а след това окачили мъртвия съдия на бесилка, където вече висяло чучелото на краля. Съдията се бил противопоставил на свалянето на краля от престола и затова те окачили и него там за компания. Последният Валоа беше един нещастен, слаб човек и се бе оставил да го въвлекат в престъпления. Въпреки всичко на края на жизнения му път му бе отредена високата чест да го мразят не заради злините, които бе извършил, а защото побеснелите тълпи ненавиждат разума и човешкото достойнство, чийто символ той бе станал, колкото и да бе неподходящ за това.

Той бродеше като призрак в своя виолетов жакет — цвета на траура, който носеше заради брат си и заради майка си. Всъщност обаче сякаш го носеше заради Гиз, когото той сам бе убил. Това убийство не му беше по силите. И деянието, единственото в живота му, напълно го бе обезоръжило. Ако той не беше последният Валоа, извършеното дело щеше непременно да го тласне напред. Но той си мисли, че сега трябва да вземе крайни мерки, да всее страх наоколо си, за да не се нахвърли отгоре му убитият Гиз.

„Какво значат тук мъжество, трезво мислене, аз нямам вече избор. Насам, войници, докато врагът е още зашеметен, трябва да го унищожим! Насам, Навара!“

Във виолетовия си жакет, блед и мълчалив, Валоа не споменаваше ничие друго име толкова често. Той бродеше като призрак из помещенията на двореца в Блоа, сам и изоставен, свален от трона от самата църква, и никаква клетва за вярност не обвързва вече народа му. Депутатите на Генералните щати си заминаха за градовете на кралството. Него столицата му нямаше да го пусне да влезе, по-скоро щяха да го заловят и да го убият там, и то — той много добре знаеше това — поради състоянието, в което бяха изпаднали хората и което беше само слабост. Беснееща слабост, Валоа от собствен опит много добре умееше да я различава от трезвата способност за действие. А тази способност съществуваше в един друг лагер. Навара, мислеше си той зад затворените черти на лицето си; не го извика, не смееше да го извика. Да извика този хугенот на помощ срещу собствената си католическа столица, той, вдъхновителят на Вартоломеевата нощ! Навара сигурно щеше да го върне в неговия Лувър, но за сметка на това щеше да предизвика война със световната сила, която беше все така мощна и страшна.

Гибелта на Армадата бе за последния Валоа само един проблясък на мълния над тъмното небе. Той няма да има време да разбере, че световната сила също е смъртно ранена. Това не се отнася до него, а до неговия наследник. В началото на своето възкачване на престола наследникът на короната ще бъде без земя, без пари, почти без войска; достатъчно ще бъде обаче той да извоюва победа в една-единствена незначителна битка над наемниците и слугите на Испания: и какво ще се случи? Една въздишка на облекчение се изтръгва от гърдите на всички народи.

А за Валоа наоколо цари мрак, всеки звук замира. Няма вече никой около него, никой не зове Навара. Няма никой и пред вратата, който да трепери от пристигането на Навара: та как ли иначе биха се осмелили те да прекъснат последните доходи на бедния крал, и то след като той бе извършил единственото си страшно дело? В стаята беше студено и кралят се вмъкна в леглото си. Изпитваше болки, нелепи болки от хемороиди; останалите край него малцина придворни му се присмяха, като го видяха да плаче.

„Навара! Ела! Не, недей идва! Аз не плача заради тези болки, а задето единственото ми дело се оказа безполезно. Сега щеше да бъде твой ред да покажеш на какво си способен. Но и това няма да стане. Не, не, ще стане. Аз знам, ти си човекът, комуто мога да се доверя. Теб аз признавам за наследник на короната, дори и десет пъти да съм се отричал досега. Кралството има вече само тебе: аз скъпо заплатих, за да го разбера. Виж ме, Навара, колко съм нещастен. Никога нещастието ми не е било толкова голямо и толкова дълбоко, колкото след неуспешния ми опит да се освободя. И след като делото бе извършено, аз извиках: «Кралят на Париж е мъртъв, най-после аз съм крал на Франция!» Но ти не ме наричай така, защото аз не съм никакъв крал. Когато дойдеш, Навара, наречи ме Лазар. Не, не идвай! Ела, ела!“

Разделени от по-голямата част на кралството, и двамата бяха в тежко положение. Междувременно Анри бе преодолял кризата и скоро оздравя — и вече не се отдаваше на мислите си за насилствена смърт, с които бе започнало тежкото му заболяване. Сега той говореше сдържано за смъртта на господин Гиз.

— Аз веднага разбрах, че подобен заговор не е по силите на господата Гиз и че те не биха могли да го изведат докрай, без да изложат живота си на опасност.

Такъв беше изводът му и той съгласува с него и поведението си: то стана по-сдържано и на някои дори се струваше твърде скромно. Нима той се е отказал от великата задача да избави Валоа от враговете, които впрочем стоят между тях двамата по целия път, който сега ги отделя? Неговите приятели го познаваха като смелчага, и то по дребни поводи. Защо сега тази сдържаност, сир, пред това велико дело?

Той долавяше неодобрението на старите си приятели. Най-старите хугеноти, за които решимостта да мрат за религията се предаваше от баща на син: същите, които бяха коленичили за молитва пред битката край Кутра и тъкмо затова Жоайоз падна в боя, същите тези хугеноти сега недоволствуваха и сами не знаеха още защо. Те искаха да се притекат на помощ на католическия крал, макар че преди трудно биха допуснали и признали такова нещо. Анри от своя страна смяташе, че решението трябва да узрее у тях и чак тогава да бъде осъществено. Както му съобщиха, и Валоа не беше в по-добро положение. Печалният последен представител на рода си бе напуснал предишното си убежище и бе намерил подслон в град Тур, разположен сред житни ниви от двете страни на Лоара — един спокоен център в неговото размирно кралство. Валоа се надяваше да дочака там, докато достатъчен брой негови придворни си спомнят отново за него и се върнат. Междувременно неговият останал жив любимец Епернон събираше за него пехота. Възможно беше, разбира се, враговете му да го изненадат преди това и да го вземат в плен. Единствено на Навара може да разчита: но къде се бави той?

„Аз съм католическият крал — мисли си Валоа, за когото с мъка успяват да съберат малка войска. — Дали моята войска няма съвсем да се разпадне, ако призова хугенота на помощ?“

Анри каза:

„Той ще ме повика, когато хората му го поискат; а преди това ще бъде рано. Аз се стремя към теб с цялото си сърце, Валоа.“

Той не споделяше с никого тези си мисли, повика обаче при себе си Морне на този първи ден от месец март. Намираха се в един малък град, който не се бе наложило да завоюват, защото доброволно бе разтворил вратите си. Сега двамата крачеха напред и назад в една открита галерия под лъчите на пролетното слънце и никога то не ги бе изпълвало с толкова много нова надежда.

А Анри си мислеше:

— Нещо се е променило, сега ме викат от всички страни. Градовете си оспорват правото кой да ми се предаде по-рано. Нима добрите хора са полудели или за всичко това е виновна пролетта?

— Сир, възможно е да искат само да ви принудят да губите време.

— Че закъде толкова да бързам? — попита Анри и сърцето му заби по-бързо: причината за това беше, че той много добре знаеше какво му предстои да извърши в най-скоро време, но ето че в последния миг се плашеше. Дълго време се бе трудил той, крачка по крачка и с пот на челото се бе приближавал към целта. И ето сега тя се вижда вече и той би могъл да скочи: а се разколебава, не прави последното движение, неочаквано не намира вече прежната си увереност. Възможността за успех не му се струва чак дотам сигурна, както бе мислил, когато бе още далеч от нея и оплетен в много грижи. Принц от кралска кръв, да, но подметките му са натежали от пръст. Нека друг заговори, нека господин Дю Плеси-Морне вземе решението, защо е толкова добродетелен и мъдър!

— Сир, не бива да губите повече от два месеца за тези дреболии. Сега вие трябва да спасите Франция, иначе тя ще загине. С всички сили, които успеете да съберете, вие трябва да се придвижите към Лоара.

— Но там е кралят — рече Анри и сърцето му силно подскочи.

— Тъкмо затова.

— Да го нападна ли, Морне?

— Сир, вие сте негов приятел, и той ще стане ваш приятел, след като десет негови армии не можаха да ви разбият.

— Нима бяха десет, Морне? Толкова много грижи и труд? Наистина, а ето сега Валоа няма вече никаква армия, Лигата жив ще го погълне. Значи, вие казвате, господин Дю Плеси, че аз трябва да му се притека на помощ? Бих могъл да се съглася. Ще трябва да обмисля.

Резултатът от този разговор бе, че той реши да откупи един град, който се намираше на пътя му, за да се придвижи през кралството с колкото се може по-малко излишни битки: той, който стотици пъти бе излагал живота си на опасност, и то само за да завоюва късче земя! Но сега въпросът беше да се завоюва кралството. Как тогава да превзема с пристъп стени, да пали къщи и да оставя след себе си по пътищата трупове — този крал, какъвто иска да бъде той, който вече неведнъж е преживявал всичко това, иска най-после да сложи край. Затова сега той откупва градове, които не желаят да се предадат доброволно, по-късно ще откупва дори цели провинции, ала преди това ще трябва волю или неволю да спечели още много битки и да остарее в бойните си доспехи. Иначе неговото кралство не желае дори и за пари да се вразуми да стане богато и силно.

Такива тъжни истини носеше в себе си веселият Анри Навара, и може би ги осъзнаваше, а може би само ги предугаждаше. Той беше твърде млад за тях, но животът достатъчно го бе подготвил. Какво щастие, че имаше до себе си Морне, този свят мъж. При всичката си сериозност и всичката си мъдрост той си оставаше вярващ въпреки хорската злоба, на която толкова често се натъкваше. Той вярва в силата на словото, щом то е от бога. Ние само трябва да го запазим такова, каквото то най-напред е излязло от него, чисто и вярно: тогава то ще бъде безпогрешно. Затова Морне съчини от името на своя крал едно възвание до цялото кралство. Сред французите трябваше да се възцари съгласие и единство.

Морне питаше: Какво бе постигнато с всички тези нещастни войни, с насилието, с милионите убити хора и с всичкото това пропиляно злато, което не може да се добие и от цял рудник? И той отговаряше, а всъщност оставяше читателите да си отговарят сами: постигнахме единствено обедняването на народа. Постигнахме държавата да лежи смъртно болна в ужасна треска. Бедствия безкрай. И той питаше: и какво ще стане, ако всичко продължава така? Питаше най-напред благородниците и гражданите и веднага им отговаряше така, както подсказваше тяхната собствена изгода. А после, с по-тържествен тон, той се обръщаше към народа, наричаше го житницата на кралството, плодородната нива на държавата, защото със своя труд народът храни управниците и утолява жаждата им със своята пот. И кой ще те защити, народе, когато дворянството започне да те тъпче?

Морне пишеше, а чрез него говореше Анри: ще те тъпче. Той твърдеше, че градските жители ще изсмучат жизнените сокове на народа. Не можело да се разчита на тези две съсловия: единствената опора за народа е кралят. Спокойствие и сигурност ще му даде само кралят — а той, народът, нека се сеща кой крал. Кралят на преследваните и бедните, победителят над сребърните рицари и безжалостните бирници. И тъй като възванието бе написано от името на Анри, Морне не пропусна да даде от негово име клетва за вярност пред краля. И щом Анри Наварски успеел след време с благословията на бога да осъществи своя план, той никога нямало да наруши послушанието си към френския крал. А неговата награда щяла да бъде чистата му съвест. Той щял да бъде щастлив, че е успял да осигури свободата на всички добронамерени люде.

Такова беше това възвание, което старателно се пазеше да не засегне едно съсловие от народа, за да не го дразни, но и без надежда, че то ще се примири. Той не можеше да влезе в съюз с духовенството, защото сляпата сила на омразата, носеща в случая името Лига, не може изведнъж да бъде премахната, дори и с помощта на правдата. И въпреки всичко мнозина видяха правдата в думите на Навара. Увереността на неговия Морне напълно се оправда. Правдата разнесе над страната някакво неочаквано сияние: те дори не можеха да го повярват. Значи, можем да се надяваме, че ще настъпи съгласие и единство? Защото инак това бе невъзможно. Но какво се бе случило? Двамата крале също бяха изненадани, колкото и да се стремяха един към друг. Препятствията не са отстранени; Навара не смята да променя вярата си само за да наследи едно кралство. А Валоа, както винаги, отново преговаря с Лигата. Въпреки това той съобщи на Морне, че е готов да се срещне с Навара, и изпрати да преговаря с него природената си сестра мадам Диана.

Двамата крале сключиха едногодишно примирие, но и двамата се надяваха, че то ще трае за вечни времена. Междувременно Анри бе потеглил със своята войска и тъй като по пътя му градовете доброволно разтваряха вратите си, той бързо напредваше към Тур. Там кралят бе свикал своя парламент. Юристите бяха благоразумни и колкото наближаваше Навара, толкова по-смели ставаха те: накрая дори вписаха в законите на страната сключения между двамата крале договор. Това се случи на двадесет и девети април. На тридесети се появи Навара със своята войска.

Беше неделен ден — светъл и ясен. Нещастният Валоа имаше чувството, че е възкръснал от мъртвите. За първи път се бе освободил от страха, че Лигата може да го залови и да го отвлече. Отсреща се приближаваше неговият брат Навара. Кралят беше на църква, когато двете войски се срещнаха край брега на един поток на три мили от града: дворяните на френския крал със своите войски, а отсреща — старите хугеноти. И двете страни не се спряха, това нямаше да бъде добре, а веднага смесиха редиците си, заедно махнаха юздите на конете и ги пуснаха на водопой в същата рекичка. Това занимание ги предпази от ненужни разговори и от необходимостта да се погледнат в лицата. Тогава те щяха да видят само остарели лица, покрити с белези тела; щяха да видят колко мъки бяха преживели и едните, и другите и неминуемо щяха да си припомнят подпалените си домове, избитите семейства и продължилата цели двадесет години гражданска война. Невъзможно беше да не си припомнят при тази първа мирна среща Вартоломеевата нощ, нито виновниците, нито жертвите не можеха да не си припомнят за нея. Затова по-добре беше да махнат оглавниците на конете и да влязат с тях във водата. Наварският крал чакаше някъде назад и не се намеси; а напред той изпрати командуващия неговата пехота.

Напред край рекичката мъжете говореха: „Господин Дьо Шатийон“ — и не вярваха на очите си. И въпреки това неделният ден беше светъл и ясен и синът на адмирал Колини тръгна сам срещу маршал Д’Омон и го прегърна. Около двамата господа се образува празно пространство и всички свалиха шапки. И щом това стана и хората го възприеха със сърцата си, двете армии се побратимиха.

Кралете последваха примера им. Нямаше да бъде добре те първи да покажат на войските си, че трябва да се побратимят. По-скоро армиите трябваше да направят първата крачка и след това сами да се учудят как са си позволили такава смелост. От другата страна на реката в двореца Дю Плеси френският крал очакваше Наварския и изпрати да го помолят да дойде. Това предложение можеше да накара хората да си помислят, че Валоа все още не се е поучил достатъчно от нещастието, защото хората можеха да се усъмнят в някакви лоши намерения. Недалеч от двореца Дю Плеси реките Лоара и Шер се вливат една в друга. Който премине тук през водата, остава неприкрит и от всички страни може да излети предателският куршум, а на тънката ивица земя Навара оставаше беззащитен в ръцете на Валоа. Мнозина от хората му посъветваха настойчиво Анри да откаже; но той не се поддаде на уговорките им, влезе заедно с неколцина свои придворни и телохранители в лодката и дори остана с шапката си с бялото снопче пера на главата и с късия червен плащ на раменете. Отдалеч още всеки можеше да види кой е той.

Анри пристигна благополучно, защото такава беше волята божия, а и понеже Валоа имаше такова силно желание да се срещне с него; той разбра това по собственото си желание и затова се чувствуваше сигурен. На отсрещния бряг неколцина приближени на френския крал го отведоха в двореца, но се оказа, че кралят го чака в парка — бе дошъл един час по-рано, тревожеше се много за него, външно обаче приличаше на заспал и не смееше да попита: Къде се бави той? Нали не му се е случило нещастие? Заобиколен от завърналите се отново край него придворни от някогашния му двор, той не питаше никого за онова, което така го вълнуваше. Чу обаче, когато някой каза, че Навара бил вече в двора: тогава се забрави и побягна. Валоа изтича няколко крачки, преди да си припомни, че той е монархът, и си придаде необходимата тържественост. Паркът беше пълен с хора от двора и с нахлул отвън народ. Френският крал мина половината път, другата половина измина кралят на Навара.

Той слезе по стълбите на двореца в парка. Видяха го облечен като войник, куртката му бе силно изтъркана от бронята на раменете и отстрани. Прибраните по тялото му кадифени панталони бяха с цвета на увехнала шума, плащът му беше огненочервен, а над сивата му шапка стърчеше голямото бяло снопче пера, захванато с много красив медал. Всичко това хората от двора и от народа видяха много ясно. Мнозина забелязаха също така, макар то да не ги зарадва, че брадата му вече сивееше. Дали в очите на Анри нахлуха сълзи, хората не видяха, макар че това често му се случваше, както навярно все още си спомняха старите му познати. Но дори и те едва можаха да познаят отслабналото му лице, издължило се много повече, отколкото можеше да се очаква. Затова ниско падащият му нос им се стори още по-голям; в основата на носа му се бе врязала кръгла бръчка: веждите се издигаха напрегнато нагоре. Лицето му не беше обикновено: само решимостта го правеше да изглежда войнишко лице. То никому не напомни обидения някогашен пленник на Лувърския дворец. Този Навара вървеше с твърда крачка към френския крал.

На половината път между тях се втурна тълпа хора. Двамата се спират, търсят се в пролуките между тълпата, поздравяват се, протягат ръце един към друг. Лицата им са бледи и извънредно сериозни. В този миг те все още се стремят един към друг: в следващия всичко вече ще бъде ново. Мир! Мир! — и най-после настъпва тържественият миг на справедливостта и доброто.

— Направете място! Кралят! — извикаха стражите, тълпата се раздели на две, Наварският крал пристъпи към негово величество, поклони се и кралят го прегърна.

Втора книга царства, глава първа, стихове 19-и и 25-и

Едно прекрасно утро останалият жив брат на двамата Гиз — Майен, пристигна с конница, за да залови краля. Разбира се, предателите, които никога не липсваха около краля, го отведоха точно там, където той щеше да бъде загубен. Един мелничар го позна по виолетовия жакет и каза:

— Сир! Къде отивате? Та там са се укрепили фронтистите!

А Майен вече се хвърли в атака. Храбрият Крийон не можа да задържи предградието и се върна в града с толкова малко хора, че бе принуден сам да затвори градската порта. Наварският крал се беше оттеглил с войската си, ала още не бе стигнал много далеч: изпратиха да го повикат. Хиляда и петстотин хугенотски аркебузири спасиха краля. Водачите на Лигата сметнаха, че ще успеят да спрат с хитрост нападението. Извикаха:

— Храбри хугеноти, ние не воюваме срещу вас, а само срещу краля, който ви предава.

Отговорът беше един залп.

Накрая немногочисленият отряд хугеноти трябваше да се оттегли: бойците отстъпваха бавно и неохотно продължаваха да стрелят и една трета от тях паднаха убити. Крийон, войникът на краля, оттогава открито признаваше своята „привързаност към хугенотите“. Такова мъжество и решителност обзеха войниците, като гледаха новите приятели, които се бяха присъединили към краля, че дори сам Валоа се хвърли в боя. А войските на Лигата побягнаха само от страх. Анри беше много щастлив, че не трябваше повече да се бие срещу краля, а само срещу враговете на краля. Това го изпълваше с вътрешно удовлетворение и то е много повече от една или две превзети крепости. Той преведе пред краля своите части, прехвърли се през един мост заедно с хиляда и двеста конници и четири хиляди аркебузири и когато всички се строиха пред него, кралят попита:

— Всички са толкова бодри и весели, нима няма война?

Анри отвърна:

— Сир! Макар, че не слизаме и денем, и нощем от конете, ние водим една добра война.

Валоа го разбра; и за първи път той се разсмя от сърце, както се смееше Анри.

Окрилен и насърчен, кралят успя да събере до лятото петнадесет хиляди швейцарци, и то без пари. Заедно със своите части и с войската на Навара сега той разполагаше с четиридесет и пет хиляди войници, една силна армия: тя трябваше да завоюва отново за него столицата и кралството му — и щеше да се справи. А междувременно армията на Майен се топеше и накрая му останаха пет хиляди мъже, никъде не се мяркаха нито испанци, нито немци; защото едно лъжовно и позорно движение на масите се разпада при всеки нов полъх на мъжество и неочаквано се оказва без поддръжката на масите. Дори в обсадения Париж хората неочаквано зароптаха открито. Мъжете в кафяви сутани можеха да излизат по улиците вече само въоръжени. Къде беше Лигата? Къде беше властвуващата партия? Това ужасно чудовище се състоеше вече само от най-много една десета част разбеснели се главорези и една десета част страхливци. Освен тези две породи хора, нямаше други.

Старите пълководци на краля действително не бяха уверени необходимо ли е да предприемат обсадата на Париж. Тя можеше да продължи дълго, а през това време войската на Лигата сигурно отново щеше да нарасне, ако обсадата не доведеше до добър край. Наварският крал обаче настояваше с целия си авторитет обсадата да се проведе.

— Решава се съдбата на кралството. Ние не бива да забравяме, че дойдохме, за да целунем този красив град, а не да го превземаме с бой.

И той каза още много неща, от които войниците му разбраха, че завземането на столицата щеше да бъде за тях по-славна победа от всяка друга досега. Всеки вярва на смелия и това му придава сила. Затова на тридесети юли кралската армия превзе Сен-Клу, града и моста. Кралят остана там, докато Навара зае друго място в околността.

Два дни по-късно, когато Анри тъкмо яхаше коня си и целият му отред се готвеше да тръгват, изведнъж в буен галоп насреща му долетя един придворен и му прошепна нещо на ухото: Навара тутакси извърна коня си в обратна посока. Взе със себе си двадесет и петима придворни от своята свита и се отправи към Сен-Клу.

— Сир, защо отиваме при краля?

— Приятели, защото са го намушкали с нож в корема.

При тези думи всички замълчаха потресени, а и по-късно заговориха шепнешком. Това можеше да бъде само гнусно дело на Лигата, така смятаха те. Тази партия и това движение не бяха създадени за честна борба, а изключително за убийства. Монасите в Париж не напразно предсказваха някакво чудо, те много добре са знаели какво ще бъде то. Впрочем, чудото бе станало, беше се явило във вид на убийство. При нашия господар също бяха дошли трима млади мъже, заклели се, че ще действуват като библейската Юдит и че единствено от тяхната ръка трябвало да умре новият Олофрен. Да, но нашият крал умее да се справя с убийците си. А бедният Валоа — не. Кой ли го е пробол?

Виж ти, някакво монахче, двадесетгодишно, с дебели устни, доскоро сигурно един от възвишената духом младеж; пристигналите бързо придворни на Наварския крал видяха само останките му като смачкан кафяв вързоп на двора. Колкото и да бе странно това, след покушението той не избягал: извърнал се с лице към стената и промълвил:

— Яков, къде си?

Впрочем той така се и казвал: Жак Клеман.

Наследникът на престола беше в спалнята на умиращия, който на пръв поглед обаче не изглеждаше смъртно ранен. И все пак Валоа умря, а в това време наследникът му бе излязъл някъде. Когато без да подозира нищо, той се върна, първи шотландските гвардейци на покойния крал паднаха в краката му. Извикаха:

— О, сир, сега вие сте нашият крал и господар!

Анри не можа да ги разбере веднага — той, който толкова силно вярваше в своето предопределение. Обзе го дълбок ужас; в първия миг почувствува:

„Толкова дълго се бих само за собственото си дело, а ето сега трябва да заема мястото на един победен, който лежи оттатък убит; как ли ще лежа след време аз?“

Свел чело, той се изкачи по стълбата, влезе в стаята на покойника и го гледа дълго. Докато сме още живи, ние наблюдаваме толкова много мъртъвци — гледаме с вътрешния си взор несравнимо повече мъртъвци, отколкото живи; и който осъзнае това, изведнъж добива чувството, сякаш е в един и същи свят с тях и започва да разговаря с тях. И Анри Навара заговори на покойния Анри Валоа:

— Най-светите хора на Израел бяха избити на твоите възвишения. Как паднаха тези герои! Как паднаха тези герои в борбата! Йонатан бе убит на твоите възвишения!

Край трупа на убития се молеха двама монаси, а някой си господин Д’Антраг му държеше брадичката. Новият крал щеше да има още много грижи с този господин: както и с всички останали, които сега неочаквано нахлуха в стаята, сякаш се бяха наговорили. Те нахлупиха по-ниско шапките на главите си, вместо да ги снемат пред новия крал, или ги захвърлиха на пода и се заклеха шумно:

— По-добре да умрем хиляда пъти, по-добре да се предадем на който и да е враг, отколкото да допуснем на престола един хугенотски крал!

В думите им трябваше да прозвучат вяра и убеденост, но те прозвучаха фалшиво, особено след като неколцина от същите тези господа веднага след убийството бяха побързали да се закълнат във вярност на новия наследник на престола. Тогава те бяха загрижени какво ще се случи с тях: все още не се бяха наговорили да предадат кралството и да се съюзят с Лигата. А когато го обсъдиха заедно, решиха, че това ще бъде най-сигурно за тях. Филип Испански все още притежаваше най-много злато на земята.

Но не Анри беше човекът, който нямаше да прозре мислите им: той нито за миг не им повярва, че действуват в името на вярата си. Заповяда да му ушият траурна дреха от виолетовия жакет на покойника; и бързаше, пък и нямаше пари за нов плат. Смалиха виолетовия жакет и въпреки това всички го познаха и се побутваха с лакът от презрение към беднотата на краля, от когото нищо не можеха да изкопчат. Без да губят време, те изпратиха делегация при краля, която настоя пред него да приеме католическата вяра, и то незабавно. Всички крале на Франция досега били миропомазани от Светия съсъд и били коронясвани от ръката на църквата. Анри пребледня от гняв. Нека те си помислят, че бе пребледнял от страх; защото в този миг изглеждаше, сякаш той е в ръцете им, а те не можеха да знаят, че той вече бе навикнал да се среща лице в лице с убийците си.

С величие, което те не подозираха у него, той се противопостави на тяхното желание — поемайки престола, да се откаже от душата и сърцето си. После изгледа изпитателно всеки поотделно. Сред тях имаше истински дворяни: кого обаче накараха те да говори от тяхно име? Някой си Д’О, само О, и той така и изглеждаше — един младеж с голям корем, превърнал се благодарение на милостта на бившия си крал в мързеливец и крадец, един от онези, които си бяха поделили кралството и доходите му — за какво им беше сега на тях нов крал? Този безчестен негодник има дързостта да наставлява един изпитан боец къде е истината и да се позовава на единството на нацията, защото към назидания са склонни най-много нечестните. Анри го погледна настойчиво, онзи не издържа и сведе поглед, а Анри каза с особена твърдост:

— От католиците на моя страна са всички истински французи и всички честни мъже.

След тази явна обида в стаята настъпи мъртва тишина, първом, заради решителното лице, което я бе произнесло, и второ, защото това бе истина.

Подобни хора обаче се убеждават по-лесно, когато чуят зад вратите да дрънчи оръжие. И ето вратата се разтвори, един войник — Живри — удари с крак о пода и извика:

— Сир! За сърцатите и смелите вие сте кралят. Ще отстъпят от вас само страхливците!

И тогава всички, за които се отнасяше това, се измъкнаха.

После дойде Бирон и увери Анри, че поне швейцарците ще му останат верни. Само швейцарците, това не беше много и нямаше да му бъде достатъчно.

„Само че тук е Бирон, този кокалест твърд човек, който може, макар и да е вече на възраст, да ходи на палци около масата, беше мой враг, обаче е достатъчно благороден и признава грешката си. И ето той идва при мен, макар че съм в най-неизгодно положение.“

— Бирон! Дайте да ви прегърна! С такива като вас сигурно ще победя!

На земята и на небето

През следващите пет дни новият крал видя как армията му се топи, също както преди това се бе разбягала войската на Лигата. Маршал Епернон, доскоро опора на кралството, нарочно се скара с Бирон, за да може да заяви, че човек като него никога не би се съгласил да води война за такъв крал като дебнещ по пътищата разбойник. Изрече го и се оттегли в своето малко кралство — Прованс. Всеки си имаше свое кралство, което си бе откъснал от провинциите на голямото кралство: там се оттегли той, като взе със себе си придворните и цялата си войска. Новият крал нямаше как да ги задържи. Да приеме католическата вяра? Тогава същите тези хора щяха да го изоставят завинаги. Той щеше да си навлече само презрението на собствените си другари едноверци и на чуждестранните си приятели. Тогава нямаше повече да се надява на пари и войници от Англия и Германия.

През тези изпълнени с отчаяние дни Анри написа заедно със своя помощник Морне едно обръщение към народа, в което гарантира досегашното положение на двете религии. За себе си запази правото да премине към католицизма, тъй като това беше вярата на по-голямата част от сънародниците му. Не каза ясно кога, но знаеше, че ще го стори. Когато щеше да вземе в свои ръце цялото кралство, заедно с непокорната столица, само тогава, и то по собствена воля. Станал неоспорим владетел на кралството, той щеше да даде на своите стари едноверци пълна свобода на съвестта, такова беше решението му: дали го бе взел заради тях или от себеуважение, за да не си удари сам плесница — беше все едно. Той е кралят, който ще издаде Нантския едикт и който ще защищава свободата с цялата си власт. Така решава той и вижда предварително бъдещето през тези пет дни, когато почти всичките му войници се разбягват и друг на негово място би побягнал подир тях.

А междувременно столицата, която той все още обсаждаше, дойде до крайния предел на умопомрачението. Стигна се дори дотам, че малкото трезвомислещи хора започнаха да съжаляват за покойния водач на Лигата Гиз. Онова, което той им бе оставил в наследство, надминаваше всичко, което той бе вършил, докато беше жив. В сравнение със сестра си Монпансие Гиз беше истински мъдрец. Тя ликуваше от бяс и се хвърли на врата на пратеника, който й донесе вестта за смъртта на „тирана“. Болеше я само, дето умиращият Валоа не бе разбрал кой му бе изпратил кафявия монах. „Гиз протегна ръката си от гроба и те улучи!“

Херцогинята накара майка си, майката на двамата убити херцози Гиз, да произнесе реч от олтара на църквата и тя успя да доведе народа до изстъпление с ужасните си крясъци. Защото от устата на тази старица крещеше целият Лотарингски дом, неговата безчовечност, безграничната му низост и тайното безумие, което го бе подтиквало към всичките му злодейства. Херцогинята искаше незабавно да провъзгласят брат й Майен за крал, но се сблъска с испанския посланик. Сега неговият господар Дон Филип бе решил, че Франция е вече окончателно испанска провинция; и частите му завзеха Париж. Под закрилата на своя господар Лигата можеше да се отдаде на всякакви изстъпления. Доведоха майката на „Яков, къде си?“ от селото й в столицата и я отрупаха с почести като пресветата дева. Поставиха изображенията на кафявия монах върху един олтар заедно с изображенията на двамата покойни графове Гиз и те станаха обект на всеобщо поклонение. Рядко в своята история народ, почетни граждани и особено възторжената младеж бяха преживявали такива дни, в които им бе позволено да обръщат всичко с главата надолу. Добре беше само, дето въпреки упоритото си перчене с религията те не вярваха сериозно и честно: защото това би било чудовищно — и бесът, и упоението им, — колкото и те да са недопустими, като се позамисли човек.

Бяха същите тези дни, когато Анри застана пред затворените порти на града и войската му бягаше на всички страни, но той все пак не се отказа от решението си да спаси разума и да защити свободата. Най-напред трябваше да спаси кралството от ноктите на световния господар. Анри няма да отстъпи нито в Гасконската земя, нито ще избяга през границата на Германия. Чува около себе си гласове, които го съветват да стори едното или другото; и те звучат като гласове на здравия човешки разум в това положение, което изглежда съвсем безизходно. Той обаче знае един изход и този изход е: да бъде твърд. Смелостта печели доверието, доверието дава сила, а тя е майка на победата, с нея ние ще си осигурим кралството и живота.

На осми август той вдигна лагера си. Съпроводи останките на покойния крал само на известно разстояние: обстоятелствата не позволяваха още да ги погребат с подобаваща тържественост. След това раздели войската си. От четиридесет и пет хиляди войници му бяха останали десет или единадесет хиляди. Той изпрати маршал Д’Омон и своя протестант Ла Ну с по три до четири хиляди души да заемат различни части от източната граница, за да пазят кралството от ново нахлуване на испанските войски. Той самият реши заедно със своите три и половина хиляди аркебузири и седемстотин конници да привлече към себе си цялата войска на врага, колкото бе останало от нея в страната — и то натам, където той искаше.

После се отправи на север към Ламанш, разчитайки на помощта на английската кралица, която първа бе нанесла удар на световния владетел. Ако не беше надеждата за помощ от Елизабет, Анри не можеше да разчита, че град Диеп ще се предаде. На двадесет и шести той беше пред Диеп и градската порта се разтвори веднага пред него. Бързината, с която стана това, беше рожба на страха. Ето насреща се задава, домъкнал се кой знае откъде, този главатар на разбойническа шайка — защото какво ли друго е той? Нарича се крал, а няма никаква земя; бил пълководец — а няма войници. Дори жената му избяга. А същевременно никой не знае кога редовните войскови сили на достолепния Майен ще бъдат тук и кой знае какво ще се случи дотогава. Възможно е английски кораби да обстрелват нещастния град откъм морето, а от сушата напират вече хугенотите. Затова градът избира злото, което се надява, че ще бъде по-малкото, и разтваря вратите си. Ето ги големите ключове, поднесени от коленичилите старейшини на града, има и хляб и сол, и до тях голяма чаша с вино, което в този труден момент може да е и отровно: нищо не липсва. Кралят на разбойниците обаче вдига един дебел възрастен човек от паважа, сякаш е лек като перце, и се обръща към всички.

— Драги ми приятели, излишно е това суетене! На мен ми стига, ако всички сме мили един към друг. Да има хубав хляб, хубаво вино и весели лица!

Чашата с виното той не изпи, но те не забелязаха това, като го видяха удивени тъй безгрижен и непринуден. Бяха потомци на норманите и кръвта им беше много по-тежка от неговата. Градът им лежеше на открито и уязвимо място и тези граждани посрещаха честите удари на съдбата с твърдо мъжество. Но на всичко отгоре да бъдат и весели? Виж го ти него, грабва от ръката на една девойка роза, шегува се, обещава всекиму нещо. Та какво ли всъщност има да подарява той? Нали с очите си могат да преброят малобройния му отряд, малкото конници и жалката пехота? Те размишляват и се питат един друг: Нима с това той иска да завоюва херцогство Нормандия? Не е възможно! Оказа се обаче, че именно „с това“ той искаше да завоюва цялото кралство от край до край. Хората не го възприеха, дори когато той го заяви на глас: за тези граждани, лишени от въображение, противоречието беше прекалено очебийно.

И като диепчани постъпиха повечето граждани на кралството — тъй като нищо не можеха да предвидят, дори и следващия час от тази действителност, макар че всеки от тях смяташе, че я познава като петте пръста на ръката си. Те и до последния миг не разбраха, че всичките им представи са само кошмарен сън, а не действителност. Колкото и могъща да се представяше Лигата, тя все пак вършеше всичко като някакъв призрак, готов да изчезне с появата на слънцето. Странно, но те не разбираха това; по-скоро посрещаха изгряващата действителност, която се олицетворяваше от новия им крал, със загрижени лица. Истината е, че те изпитваха към него повече недоверие, отколкото омраза, и не само диепчани, а всички. Наистина те се и страхуваха малко, сякаш имаха някакво тайно тревожно предчувствие: а може би то бе собствената им съвест? Какво? „С това“ той иска да завоюва херцогство Нормандия? Не е възможно. И когато след време той излезе победител — само с една спечелена битка, изведнъж всички разбраха: той ще завоюва цялото кралство. И до крайните предели на кралството се разнесе новината, че е дошъл дългоочакваният ден.

— Какво представлява Диеп? — възкликна Агрипа д’Обинйе и в главата му вече се зараждаше ново стихотворение. — Ние се изправихме не само срещу Диеп на тази мъглива равнина между гористите хълмове и река Бетюн, където копаем окопи, та аз чак обущата си събух, разгорещен от работата. Тук ние наистина присъствуваме тялом. Копаем полуголи, като земни червеи ровове в глината, прокарваме два окопа един зад друг, за да можем да устоим там, когато откъм равнината срещу нас се нахвърли настървеният враг. Решили сме, според всички правила на човешкото изкуство, да се окопаем и да се вкопчим в това късче земя. В тила ни е село Арк, а над него крепостта. По-назад град Диеп ще ни служи като прикритие, ако се наложи да отстъпим, и ние се надяваме дори на английските кораби.

— За какво си се замислил, Агрипа? — укори го Рони. — Ние няма да отстъпим.

Обади се и Дю Барта:

— Възможно е да не можем вече да отстъпим, защото ще сме проснали крака, успокоени завинаги на това поле.

— Господа! — Роклор ги призова да се опомнят.

Ала Агрипа не се откъсна от своите мисли или по-скоро от новото си стихотворение:

— Тялом ние действително сме тук — на полето край Арк, отляво е реката, отдясно — обвити в мъгла и покрити с храсталаци хълмове, а в долинката се крие малкото селце Мартенглиз.

— Където има кръчма и хубаво вино. Аз съм жаден — заяви Роклор.

— Защото ще сме проснали крака, успокоени завинаги на това поле — повтори Дю Барта сам на себе си, като броеше сричките.

Агрипа:

— Но къде сме ние духом? Нито в кръчмата, нито мъртви сред другите мъртъвци. Духом ние вече сме в бъдещето след боя, след победата. Та кой не знае, че ние трябва да победим? Това е известно дори на врага. Майен и неговите безбройни войски напредват, бързат към нас с единствената надежда, че ние ще ги разбием.

— Точно така! — допълни Рони хладно и трезво. — Майен съвсем не пристига с такова намерение при нас, а идва да залови краля: сам го е заявил; освен това той е убеден, че притежава голямо надмощие и много хитрост.

Агрипа:

— И въпреки всичко дълбоко някъде в някоя гънка на сърцето си той желае същото, за което копнее цял свят, а не само Диеп и това объркано кралство. Ние трябва да ги спасим от Испания и от тях самите. Ние сме спасителното средство срещу всемирния владетел. Ние не се бием срещу тях.

— А срещу тяхната слепота и низост! — добави Дю Барта.

Агрипа, тържествено:

— Приятели! Цялото човечество очаква нашата победа и в най-отдалечените земи към нас обръщат погледи всички преследвани. Към нас са насочени молитвите на всички потиснати и презрени, а и съвестта на мислещите хора е на наша страна.

Именно Рони потвърди:

— Ние сме в пълно съгласие с хуманистите от целия материк. Но то би било още нищо, ако хуманистите се бяха научили само да мислят, а не и да яздят и да се бият.

— Да, те знаят да яздят и да се бият — увериха Роклор и Дю Барта.

А Рони продължи:

— Морне обяви във всички кралства и републики, че ние именно ще повалим всемирния владетел. Той пусна Фама да полети натам и да разтръби над всички страни, че ние се бием за правда и за свобода: те са нашите светци. И че ние се борим в името на добродетелта, разума и умереността, които са нашите ангели.

Роклор попита предизвикателно:

— Не вярвате ли, господин Дьо Рони?

Рони отговори:

— Искам да вярвам и това, и още много нещо. А да имам бих желал само няколко хиляди ливри от багажа на дебелия Майен.

Дю Барта заговори с дълбока убеденост — с необичаен тон: един гост, който носи съобщение от някакъв друг свят и рано ще трябва да замине отново за там.

— Не на това поле ще просна аз успокоен завинаги крака. Така е отредено. Ние всички ще надзърнем през тази земна мъгла в един отрязък от небето. Десетократно превъзхождащият ни враг ще падне повален от нас и тогава аз чувам как народите ще си отдъхнат и пратениците на отделните републики ще се отправят на път, за да се поклонят на нашия крал и да сключат с него съюзи.

Рони беше готов да възрази: това вече отиваше твърде далеч. Една малка победа, четири хиляди войници, които с мъка се държат в този най-далечен край на сушата и на това кралство: за всеки човек е ясно, че тази битка не може да реши всичко.

„И само заради това моят крал трябва да бъде повече от един крал без земя? И посланиците на чуждите страни ще тръгнат бързо към него? Хайде де! Но пък Фама? — сам се противопостави той на мисълта си. — И този свят, който очаква помощ от нас, и този крал?!“

Погледът му срещна очите на господин дьо Роклор, който кимна безмълвен и убеден. За всички тези червеи, както те сами се бяха нарекли, за тези упорити мъже, строящи земни укрепления, в които бяха запънали боси крака, сега истината стана видима, колкото и плътна да бе мъглата около тях. И по някакво голямо изключение тям бе съдено първи да узнаят какъв ще бъде следващият час на очакващата ги действителност.

Агрипа трябваше да изговори стиховете, които вече звучаха в мисълта му: приятелите му бяха подготвени за тях:

Яви се! Между нас и твореца облак спира,

но светлината вечна е негова защита.

Кънти от песни сводът пак ясен и прозирен,

възторжено подети от ангелската свита.

И като стигна дотук, млъкна, защото действително мъглата над главите им се раздра и над тях се откри овално парче небе, залято в светлина, и те видяха със собствени очи — но никой не призна по-късно какво бе видял. А те бяха видели светците и ангелите, чиито имена бяха споменали преди малко. Те всички им се бяха явили в овалното парче небе. Лицата, облеклото и доспехите им бяха като на най-хубавите и най-смелите божества на древността. И сред тях излезе открит господ-бог Исус Христос в човешки образ.

Псалм LXVIII

В окопа пред Арк Анри напомня на своя маршал Бирон, че те вече цяла седмица очакват нападението на врага. Майен стои оттатък гората, никаква престрелка не може да го подмами: той не иска да се бие в тази мъгла. Ала мъглата би била преимущество за много по-малката войска на Анри. Затова той иска да ги принуди да се бият. Старият боец го разубеждава.

— Сир! Вие ме послушахте и не се затворихме в този град Диеп. Тук сме в едно лошо малко място.

— И гъмжи от предатели — добави Анри.

Маршалът:

— Вие добре прозирате хората, в което сам се убедих на времето. Затова пък аз по-дълго от вас съм се бил по бойните полета. Не изоставяйте заради някаква мъгла този широк, защитен отвсякъде четириъгълник. Тук можете да бъдете сигурен, че ще устоите. На ваша страна са всички естествени условия, в тила — крепостта, отляво — реката с блатистия си бряг, недостъпен за конницата на врага, а още по-малко за топовете му. Отдалече те не могат да се целят в мъглата.

— Но нашите също — промълви Анри. — Къде са впрочем те? Това е тайна. Това ще бъде изненадата.

Бирон се огледа, за миг двамата замълчаха. После маршалът вдигна рамене:

— Майен не може да ни нападне и отдясно, защото хълмовете са обрасли с храсти и са заобиколени от тесни долчинки. Остава му единствено да се появи откъм гората по откритото поле. Сир! Вие го очаквате между вашите сигурни две полеви укрепления; в първото са се укрепили петстотин души от вашите стари хугеноти, а аз на времето съм се натъквал на тяхната упоритост. И все пак между двата окопа има достатъчно място, за да можете да пратите напред петдесет конници в една линия.

— Вие всичко сте предвидили, Бирон, това го знае и войската. Моите малочислени войски са точно толкова на брой, че всеки отделен войник да може да вижда всичко и да преценява. Техният боен устрем не е сляп, а резултат на разбиране. В това именно, че сме малко на брой, е нашето преимущество.

— Сир! Гъстата мъгла, която е обгърнала лицето ви, не ми дава възможност да видя дали се смеете.

Анри се наведе над ухото му и пошушна:

— Мъглата ще скрие от врага колко сме малобройни. А също и колко добре сме разпределили силите си — заключи той и протегна напред ръка от единия край на широката местност до другия: шест опорни точки и той много добре знаеше всяка от тях и я виждаше и през мъглата.

Нито Анри, нито Бирон споменаха онова, което се разбираше от само себе си: мъглата ги пазеше, но същевременно криеше опасности както за едната, така и за другата страна. През целия ден непрекъснато се промъкваха насам и натам невидими разузнавачи. Сред огромната войска на Лигата често избухваше безпричинен страх. В кралската хората опираха ухо о земята и слушаха. На следващата заран Майен се отказа да чака да се разсее мъглата и нападна. Майен беше ловък и направи изненадващ ход, или поне смяташе, че той ще се окаже изненадващ. Маршалът не тръгна направо през равнината, а изпрати напред малко пехота, само триста немски ландскнехти, в обход през хълмистата местност. Ако добре го бяха осведомили, кралят се намираше вдясно от втория окоп. Да заобиколи в мъглата зад храстите, а после и неговата позиция и да го залови, така Майен се надяваше да спечели лесно битката. Щом заловят краля, немците веднага щяха да се нахвърлят върху втората линия на окопите, ще щурмуват откъм гърба първата, а там вече щеше да е пристигнала конницата на Лигата. Укрепленията щяха да бъдат завзети и всичко, което щеше да остане от кралската армия на откритото поле, щяха да бъдат само две или три групи хора, готови да се предадат. Така разчиташе врагът да проведе битката. Ала съдбата му бе подготвила съвсем друго.

Бирон бе заел позиция край първия ров, а Анри — край втория. Бирон се опираше на един параклис, който искаше да задържи на всяка цена с присъщото си упорство. Старецът разполагаше само с шестдесетина конници, ала също и с очи, които веднага видяха в мъглата промъкващите се под храстите ландскнехти. Той изпрати един конник при краля. И когато тристате немци, задъхани от прикритото промъкване напред стигнаха до укреплението, там вече ги очакваха и те побързаха със смирени лица веднага да вдигнат ръце. Твърдяха, че всъщност били на страната на краля, и затова веднага им помогнаха да се прехвърлят през окопа, дори им оставиха оръжието и кралят лично стисна десниците на неколцина. Но всъщност техните намерения бяха по-различни. Това излезе наяве, когато конницата и пехотата на Лигата се нахвърлиха многочислени върху защитниците на първата линия. Ала там се бяха окопали петстотинте аркебузири, защитници на правата вяра, които нямаше да пропуснат лесно никой враг, дошъл да премери силите си с техните. Лека кавалерия на врага наистина стигна до затвореното от двата рова поле. Там ги очакваха на конете си двадесет и шест дворяни на краля, които ги нападнаха в мъглата, та не можеше да се разбере колко са на брой, и те подгониха вражеските конници пред себе си към параклиса: там се натъкнаха на Бирон и неговите шестдесетина мъже.

С всяка минута ландскнехтите, разположени във втория окоп, все повече забравяха предаността си към краля. Те добре видяха, че частите на Лигата бяха нахлули в затвореното между двата окопа поле. Онова, което се случи по-нататък, те не можаха да видят, или по-точно го разбраха твърде късно: така или иначе те неочаквано отново станаха врагове. Това предизвика голямо объркване. Бирон, който пристигна начаса, бе повален от коня си. Същият немец, който събори маршала от коня, насочи пиката си към гърдите на краля и го подкани да се предаде. За този глупак това беше достатъчно да си обезпечи състояние за цял живот. За жалост, той бе дошъл твърде късно, неговата страна вече бе разбита в затвореното между двете окопни линии поле: в увлечението си той не го бе забелязал. И неочаквано се видя заобиколен от конници, готови да го промушат. Лицето му оглупя още повече: кралят се разсмя гръмко и заповяда да го пуснат да бяга.

Това разгневи Бирон. С вдървени от падането крака, той яхна отново коня си: никой досега не го бе виждал да пада. А сега свидетел бе лично кралят, но той не обърна внимание на това, а се смееше. Негова си работа. Щом като е съгласен оня да забие пиката си в гърдите му!

— Сир! Аз не се славя нито с кротост, нито с благодушие. Дайте ми този човек!

Бирон беше кокалест като крантата си, погледът му отново бе станал стоманен, същият този поглед, който Анри познаваше от времето, когато двамата бяха врагове. Някогашният му враг стоеше върху коня си висок и сух; грохотът и блъсканицата на битката не можеха да го откъснат от мисълта му за наказание и мъст.

— Такъв сте вие, Бирон! Но ето и ландскнехтът си е такъв. А аз трябва да живея с най-различни хора.

Кралят произнесе това спокойно и вече беше готов да си тръгне. Беше без коня си и стоеше на рова под укреплението; от височината на седлото си ездачът го видя съвсем дребен — малката му сива броня, огромния бял кичур на шлема. И още по-силно почувствува той неочаквано отделящото ги един от друг разстояние, което бе много повече от дължимото разстояние между крал и поданик. От низината на окопа го лъхна тайнствената същност и мощ на човешките глъбини — него, когото всички зовяха „смъртта на кон“. Веселяк ли беше този човек пред него? Някакъв играч, готов да заложи всичко, или някакво сълзливо хлапе? Поклони се, Бирон, това е кралят и ние никога не сме осъзнавали досега това така ясно. За него аз, маршал Бирон, съм равен на немския ландскнехт. Говорят: той бил добър. Виждат го: той е весел. Възможно е. Така светли птици прелитат на фона на тъмното небе. Всичко е истина — и кротостта, и благодушието му, и главно — ако говорим откровено — справедливото му презрение към хората.

С тези мисли Бирон извърна коня си и препусна към своя параклис; там сега се водеше боят и той щеше да брани този параклис още по-упорито от всеки друг път — заради този крал.

Междувременно голямата войска на Лигата не бе успяла да сгроми хугенотския лагер, защитен от двата окопа. Хугенотите гониха войниците на Лигата през хълмовете вдясно, чак до близкото селце. Бирон задържа параклиса, битката се водеше ту тук, ту там и врагът сам попадна в блатистата местност вляво. Там върху неговите отреди връхлетяха много повече войски от кралската армия, отколкото той въобще предполагаше, че са. И никой не се досети, че това можеше да са все същите войници. Един отред на краля, предвождан от него самия, летеше в буен галоп през огромното поле на боя, унищожаваше цели вражески роти заедно с командирите им — и веднага изчезваше в мъглата. Врагът се впускаше подир него и накрая загуби посоката. Накъде? Срещу кого? Той търсеше краля; а кралят отдавна вече бе отлетял да помогне другаде на своите хора. Върху врага се нахвърляха нови войски, а всъщност бяха предишните. Неговите огромни пълчища започнаха да отпадат едно по едно, преди още да си спомнят, че всъщност представляват мощна армия. А след това главната част от тази армия попадна в меката почва, която поддаде под тежестта й. Настана объркване, всички искаха да се върнат назад и по-голямата част затънаха в блатистата местност. Първите се натъкнаха на швейцарците.

В тясната клисура зад храсталаците по протежение на реката бяха заели позиция швейцарците на краля, прикриващи село Арк, и бяха готови да паднат до един, преди да пропуснат дори един враг на краля. Откъснати сам-сами на тази чужда земя, това бяха мъже от Солотурн и от Гларус със собствен командир — полковник Галати. Те насочиха копията си напред и застанаха здраво на това място, което сега беше тяхно; не отстъпиха пред никакъв натиск на превъзхождащите ги вражески сили и бяха готови до един да оставят тук костите си. По едно време в мъглата им се мярна бял кичур на шлем, само кралят носеше такъв. Той им каза:

— Швейцарци мои! Този път вие ме прикривате. Следващия път ще дойда да ви измъкна оттук.

И те го разбраха, макар че той говореше различно от тях, и не френския език, който те познаваха. Наричаше ги „суис“ вместо „сюис“. Той беше техен приятел и бе обещал на техния полковник Галати, че когато стане господар на своето кралство, ще помогне на свободна Швейцария срещу чуждите потисници. Неговата дума бе свещена и за него, и за тях. Занапред той щеше да бъде съюзник на всички свободни народи. А те бяха от онези швейцарци, които в деня на убийството на адмирал Колини задържаха стълбището в неговия дом, докато падна убит и последният от тях.

Швейцарците бранеха тясната клисура. Конниците на краля, по петдесетина в единна линия, непрекъснато изскачаха иззад окопите, пехотата му се бранеше на живот и смърт на шест отделни опорни пункта, а Бирон се бе вкопчил в параклиса. И те бяха все същите, докато противникът даваше възможност на своите хора да си поемат дъх, подменяйки ги с нови. Ръкопашен бой, пистолетни изстрели в самото лице, дадени едва когато можеха да видят цвета на шапките си. Войници мушкаха копията си под седлата на ездачите, за да ги хвърлят на земята. Някакъв важен дворянин от войските на Лигата, дори и паднал на земята, ругаеше с лице, извърнато нагоре към своя победител, млад протестант:

— Главата трябва да ти отрежат на тебе, момче! — и в същия миг сам си счупи врата.

А край параклиса падна един член от рода Ла Рошфуко, с библейското име Осия. Конете на Рони и Бирон паднаха простреляни. За жалост, коне имаше повече, отколкото бе необходимо, тъй като ездачите им се валяха, стенещи, между копитата и само земята поглъщаше стенанията им. Над умиращите, както винаги, бушуваше животът и сега неговият глас бе грохотът на сражението.

Виждаха краля и белия кичур на шлема му край параклиса, в тясната клисура край реката, в окопите, на откритото поле, навред — виждаха го всеки поотделно и всички заедно. Той им подвикваше в мъглата в най-опасните мигове да не се предават и да победят. Зовеше великите имена, чиито собственици бяха свързали съдбата си с него в боя, и ако досега нечие име не беше станало още велико, то той го прославяше в този миг. Анри мина в галоп край младия командир на своята лека кавалерия, син на Карл Девети и на майка — жена от народа.

— Валоа! Теб аз те познавам и няма да забравя нито тебе, нито рода ти! Вие ще пребъдете в душата ми навеки! — и вече бе отминал.

— Монтгомери, Ришельо! Готвя ви изненада.

— Рони, Ла Форс! Там, където опасността е най-голяма, там е бог!

— Бирон! Виждаш ли, мъглата се вдига? Ще се вдигне, трябва да се вдигне, както е вярно, че бог ни помага и че ние трябва да победим.

— Ла Рошфуко, изненадата ми за теб е готова, ти скоро ще я чуеш с удара на гръмотевицата.

От коня си той хваща боеца за рамото и онзи пада на земята, но не както пада жив човек. Оставили са го мъртъв, както си беше с бронята, опрян на стената на параклиса.

„Осия? Ти ли си?“ — пита го Анри сам за себе си и не иска да повярва онова, което пита.

А гърмът наистина ще удари, но Осия няма да го чуе.

„Нас ще ни спасят топовете от крепостта Арк, щом мъглата се вдигне и те могат да се целят. В окопа има един нормандски пират, той веднага ще ми съобщи, щом мъглата започне да се вдига. Чуй това като сетна вест, мой Осия!“

А Ла Рошфуко лежи мъртъв на пътя, както някога друг член на неговата фамилия лежеше в Лувърския дворец към края на Вартоломеевата нощ.

„Така лежат мъртъвците по пътя ни.“ — И кралят вече лети напред.

Ето го при швейцарците. Не се поддавайте, вече наближава краят! Невъзможно е, врагът връхлита върху тях. Тясната клисура край реката все пак се е предала, а накрая и параклисът. Остатъците от кралската войска задържат единствено траншеята пред моста и вече замислят оттеглянето си към Арк и Диеп.

— Братко — обръща се кралят към швейцарския полковник. — Братко, ето ме, и аз съм тук с вас и ще умра заедно с вас или заедно ще завоюваме славата!

Казва го и вижда, както виждат всички останали как плътните редици на врага мощно се надигат насреща им, залягат и ги покриват като капак на ковчег, него и цялото му кралство. Анри целият потреперва от ужас. Отминаха, те продължават напред, краят все още не е край: а моите хугеноти? И той ги зове, задържалите се на мястото си защитници на първата укрепена линия, неговите някогашни ветерани от Жарнак и Монконтур, съратниците на господин адмирала, оцелели след две десетилетия борби за свободата на съвестта. Неговите защитници на правата вяра! Те чуват зова му, виждат белия кичур на шлема му и излизат от окопа — от първия окоп, който тези железни воини бранят още от сутринта.

Те бяха петстотин и сега тръгват напред, сякаш са все още толкова. В редиците им крачат заедно с тях и убитите. Най-напред върви пастор Дамур. Той се казва точно така — Дамур. С тях е любовта.

— Господин пастор, запейте псалма — казва кралят и те запяват.

Да нападнат врага, когато той е упоен от блясъка и собствената си гордост, така бяха постъпили те и в прежните битки, още при Кутра. И то винаги свършваше лошо за врага: дори сегашният многочислен враг се изплашва, когато чува псалма; спира на място смутен.

Разкрий ми, боже, своя лик

и чудодейно в този миг

аз от беда ще се избавя!

О, зърне ли те, тази сган

ще дигне плахо своя стан

и твойто име аз ще славя!

Пръсни ти моите врази,

дигни мъглата, що пълзи

над тия хлебородни ниви!

Пред огън восък се топи,

дигни ръка и укрепи

душата ми пред нечестиви!

Тогава мъглата се вдигна: и в същия миг откъм крепостта Арк се разнесоха топовни залпове. Снарядите разкъсват и бият врага толкова по-безпощадно, колкото по-напред е стигнал той. Това е победата и тя ще спаси кралството. Бог или съвсем не дава, или дава с пълни шепи онова, което е негово — кралството, силата и славата. Анри разбира днес и това, изпълнен със страх към бога. Колини, синът на адмирала, се явява пред него и води от Диеп, за който няма нужда вече да се страхуват, седемстотин войници, така че към ветераните аркебузири се прибавят още седемстотин души.

— Бог те изпраща, Колини!

Докато положението му беше тежко и всъщност отчаяно, Анри не се бе оплаквал и не се бе молил. Той се обръща към бога само когато е щастлив, щастлив, че може да се преклони пред него. Дълги, пълни с опасности часове той бе преоравал с копитата на коня си бойното поле, бе нападал навсякъде, и най-малката група негови войници смятаха, че той е непрекъснато край тях. Сега той може да се спре. Бе викал в мъглата и в неизвестността имена и отсега нататък тези имена щяха да бъдат прославени. Напред, където се появяваше белият кичур на неговия шлем, той бе укрепвал мъжеството и вярата на малкото си хора. Бе обещал на швейцарците да им бъде верен, както те му бяха верни. Бе разговарял с мъртвите по пътя. Бе дал възможност на маршал Бирон да разбере кой е той. И щастието беше на негова страна. Този ден бе започнал отдавна за него, но едва когато се разнесе мъглата, той действително изгря за него с всичкия си блясък. Наскоро Анри ще стане тридесет и шест годишен, но досега това беше неговата младост. По лицето му, просветлено по-скоро от тежката борба и от понесените мъки, отколкото от радост, заедно с потта текат и сълзи.

От двете страни неговите стари бойци, борците за свобода и за истинската вяра, притискат врага: силите на противника са сломени, а войниците на Анри пеят. Буйна радост, сякаш камбани бият на небето и неговите праведни бойци дърпат отдолу невидимите им въжета.

И праведното войнство с жар

възславя своя господар

със песни в радостта безкрайна,

защото вижда своя враг

пред бога да се втурва в бяг

далеч към краища незнайни.

На вседържителя и днес

въздайте в песни всяка чест

и всяка слава на земята!

Той строг, невъзмутим седи

и неотстъпно зорко бди

над нас от облака си златен.

Обобщение

Крайната победа няма да бъде изкупена единствено с жертвите, които той принася: Анри става свидетел как се принасят в жертва хора, които той би желал да запази. Той вече е бил принуден да се сбогува със спътницата от своите тежки години. Съдено било също така на Валоа, неговия предшественик, да си отиде от този свят, а Анри, който го бе спасил от ръцете на враговете му, го обичаше по свой особен начин. Той изпитваше по-голямо душевно удоволствие в това, да бъде в мир с миналото, вместо да го отрича. Със здрав усет за живота, човек приема доста неща като неизбежни. Най-малко приемливото за един здрав ум е да вижда как се трупат една след друга бедите. Твърде много хора, които са изиграли някаква роля в неговия живот, са били пометени от катастрофите и смъртта твърде охотно се бе съгласила да разчисти пътя пред него. На полесражението при Арк крал Анри, потънал целият в пот след толкова дълго сражение, плаче, докато наоколо му ечи победната песен. Неговите сълзи са отчасти сълзи на радост. Останалите той лее за своите мъртви и за всичко, което е свършило заедно с тях.

Този ден свърши неговата младост.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.